Неслихан Аджу
Какво красиво нищо беше любовта

Превод от турски: Даниела Трифонова, 2012

chitanka.info

Едно

Рибата и птицата се залюбили. Добре, но къде да свият гнездото си?

Ще ви разкажа историята на една странна любов, която бе преживяна навремето по улиците на Истанбул.

Влюбените бяха Тарък и Айсел. Те бяха като две странни птици. Интересно, Тарък се оприличаваше на една от нарисуваните птици на Лех. Нали безмилостният лирически герой на Лех се изрисуваше в ярки цветове, сливаше се с приятелите си и след това наблюдаваше как те разкъсват някоя нещастна птица на парчета.

Колко боли, когато не знаеш, че си различен от другите… И колко страда човек, когато го разбере за пръв път.

Тарък беше умен мъж. Някога беше надраскал следното върху парче салфетка в една механа в квартал „Бейоглу“: „Животът първо се живее. А след това може да се разкаже. Но разказът винаги остава в торбата. Вероятно печелят само разбиращите“.

Айсел приличаше повече на риба, отколкото на птица. Като го казвам, сега ми хрумна една реплика, която чух във филм от 60-те: Рибата и птицата се залюбили. Добре, но къде да свият гнездото си?… Това питаше една бяла майка белия си син, който се беше влюбил в чернокожо момиче. Естествено, сега времето е различно, белите и чернокожите вече могат да се женят. Светът е пълен с мелези в различни тонове на кафе с мляко.

Както и да е, да не бягаме от темата… Казахме, че Айсел приличаше на риба, на аквариумна риба. Лицето й беше сърцевидно, с едри очи и подпухнали клепачи, с малка уста и пълни устни.

Беше странно момиче. Малко откъснато от света. Сякаш пребиваваше в облаците и просто така се е отбило на земята, но тъй като крилата му се повредили, не могло да излети отново и останало да живее тук.

Баща му беше търговец на килими. Живееше в мрачен дом точно над магазина за килими с единственото си дете Айсел. Нямаше жена. На седемнайсетгодишна възраст, веднага след като родила Айсел, тя беше избягала нанякъде и повече не се върнала.

Години наред бащата и дъщерята живееха в странна самота. Мъжът пиеше и изобщо не говореше, нямаше други пороци. И Айсел не говореше. А и без това нямаше много приятели, с които да говори. Животът й минаваше между училището и дома. Учеше изящни изкуства. Приличаше на скитник. Обличаше се с дълги кадифени поли, с измачкани памучни ризи, носеше широки колани с почернели сребърни катарами. Не решеше медените си на цвят коси и не почистваше нито веждите, нито космите на краката си. Такива странности имаше Айсел. Освен това беше мнителна — не вярваше на никого за нищо. Предполагам, че беше придобила тази черта на характера си още от бебе, когато майка й я напуснала, и заради баща си, който никога не говореше с нея. Заради това безверие Айсел се чувстваше като в люлка, която се люлееше насам-натам в нищото. Нагоре-надолу, нагоре-надолу… Понякога по-силно, понякога по-бавно, но никога не спираше, никога не оставаше в покой… Скръц-скръц, скръц-скръц…

Когато завършеше училище и вземеше диплома по вътрешна архитектура, нямаше никаква представа какво ще стане с живота й занапред. Но и не очакваше да й се случат необикновени неща. До момента, в който баща й не застана пред нея и не й каза, че е фалирал.

Докато й съобщаваше, че е провалил бизнеса с килимите, че се е наложило да прехвърли магазина на друг и че ще замине за Холандия, за да започне нов живот, изражението му беше спокойно, сякаш всичко това е напълно в реда на нещата. Той беше далечен и студен. В началото Айсел малко се учуди, но изненадата й трая кратко. Нали и без това от толкова време момичето виждаше баща си като сън, който можеше да изчезне всеки миг?

Оттук насетне щеше да живее при доведената сестра на баща си. Апартаментът в „Шишли“ беше продаден, магазинът прехвърлен, някои задължения бяха изплатени и — според твърденията на баща й — част от парите бяха дадени на тази жена.

И така Айсел се премести в партерния апартамент на леля си в квартал „Кабаташ“. Бащата беше казал, че ще се върне до една-две години. Но момичето не повярва на думите му, по-точно, още в същия миг ги забрави. Майка си беше забравило много преди това и ето че сега остана сам-само в живота.

Доведената леля беше изнервяща жена. Айсел я бе виждала в детството си и малко по-късно само по празници и в някои специални дни. Беше някак луда, но, честно казано, успяваше да прикрие лудостта си добре. Въобразяваше си, че вървейки по улицата с вечно фризирана платиненоруса коса, с шикозни костюми и обувки с високи токчета, всички ще я мислят за дама от старата истанбулска аристокрация.

Но картината у дома беше съвсем различна. Почакайте, ще разказвам поред.

Нашият същински проблем е Тарък, защото този роман ще разкаже неговата история.

И повярвайте, драги читатели, животът на Тарък беше много по-интересен от този на Айсел.

Докато все още учеше в средно училище, той се увлече по революцията и благодарение на интелекта и практичността си бързо се отличи в организацията, в която влезе. А когато името му се забърка в няколко събития, беше изгонен от училището, за което и без това не му пукаше. Не може да се каже, че по онова време някой обръщаше внимание на подобни неща. Дори се беше зарадвал, защото така напълно щеше да се отдаде на уличния живот. В училищата не ни подготвяха за истинския живот. Най-важното беше да не мислим, да наизустяваме и да се подчиняваме на измислени научни клишета. А за Тарък това беше невъзможно.

Преди години страната ни преживя един мрачен септември. Стана преврат и военните завзеха властта. Цената за това беше много тежка: хиляди младежи бяха малтретирани, осакатени, а десетки изчезнаха. Тарък беше само един от тях. В годината, която последва месец септември, той влезе „вътре“ точно четири пъти и там добре го бяха подредили.

Но няма да разказвам тази неприятна случка веднага. А, ако ми позволите, малко по-късно.

Нашата история започва две години след преврата.

И така, скъпи читателю, пренасяме се заедно в онези дни в квартал „Бейоглу“.

Дали тогава „Бейоглу“ беше същият като днес? И да, и не. Първо, тогава насред булеварда имаше толкова гръмогласен трафик, че хората направо оглупяваха. Страничните улички, в които днес преобладават механи и барчета за интелектуалци, тогава бяха пълни със заведения и нощни клубове. Местата за интелектуалци все още бяха тук-там. Ако трябва да сме точни, в целия квартал те се брояха на пръстите на едната ръка.

В онези години по улиците нямаше толкова много деца, колкото днес. Уличната измет в Истанбул не бъкаше като мравуняк. Дори можем да кажем, че беше шепа хора. Събираха се като малки котета пред търговското представителство на Румъния в „Съраселвилер“ и образуваха топка от тела. Не се разбираше чий е кракът, чия е ръката, на кого е онзи гръб. А през много студените нощи се завиваха с прокъсани мръсни парцали, които намираха кой знае откъде. Редовните посетители на арт бара „Избата“ наричаха тези деца „Антоновци“.

Арт барът „Избата“ е едно от най-важните места в този разказ. Айсел и Тарък се запознаха там. През ноември, в един дъждовен съботен ден.

В онези дни, когато хаосът и сблъсъците бяха приключили с цената на забраната на всички свободи, някои млади бохеми, които искаха напълно да забравят миналото, преоткриваха живота. От деня, в който „Избата“ беше открита, тя стана място №1 за бохемския живот.

Изпълваше се до пръсване с жени, прекалили със сребърните накити, с дългокоси и дългобради мъже, които в задимената и освободена атмосфера обсъждаха безспир философски теми и изкуство (по-точно, всякакви теми, с изключение на политика). Без да усетят, всички те бяха запленени от любовни или по-скоро сексуални инстинкти, които бяха изплували на повърхността от самото дъно, тъй като дълго време бяха игнорирани, презирани и смятани за слабост. Говореха през цялата нощ, пиеха, някои дори се напиваха, а след това срамежливо се чукаха тук-там.

А група пенсионирани революционери, които съставляваха част от фундамента на интелектуалците и чиито глави работеха по-бързо от тези на партньорите им, се бяха адаптирали към забраните със скоростта на светлината. Бяха надскочили етапа на уведомленията, манифестите и рекламните текстове и се бяха ангажирали да предвождат промяната.

Естествено, в цялата тази свята атмосфера, освен живота на „la boheme“, сладките приказки за изкуството и срамежливите чукания, някои изпитваха много голяма, но напразна болка.

Тарък беше сред онези, които изпитваха такава болка.

Все пак той не беше толкова глупав, че да я понася цял живот. След дните, които прекара вътре, се възстанови сравнително бързо. Възприе нов стил на поведение, говор и облекло и започна да се мотае по интелектуалните барове в „Бейоглу“. За някой, който се е бил и когото са разкъсвали по улиците допреди да потъне във влажните приземни помещения, да кацне на бар — стола и да отпива от бирата си, честно казано, е доста отпускащо начинание.

Най-подходящото обкръжение, което търсеше, намери в „Избата“. Там се запозна първо с Етхем, после с Айсел и много скоро животът му се преобърна наопаки.

В резултат на многото мъка и изолацията, в която бе живял, Тарък се беше превърнал в уважаван мошеник. Но това не му стигаше. Искаше да надскочи себе си и да стане стопроцентов, истински 24-каратов „лош човек“. Ако можеше да изтръгне от корен и да изхвърли милосърдието и добрината от сърцето си, вероятно щеше да успее, но… За съжаление не се получи. Беше твърде объркан, за да си позволи да стане „наистина лош човек“, а сърцето му беше прекалено добро.

Мисля си, че сигурно това изречение би описало Тарък най-добре: Той беше некадърен актьор, който се опитваше да изиграе ролята на Яго. Дори отивам още по-напред и казвам следното: Беше клоун, дръзнал да се прави на Яго.

Ако ми позволите, бих искала да ви запозная накратко с героите на тази история и да премина към част първа. Ще оцените леко подигравателния, леко двуличния тон на този роман. В интерес на истината, би трябвало да използвам по-романтичен, по-поетичен език. Нали все пак мисля да ви разкажа една любовна история. За наивната и чистата страна на любовта… За дивата и мръсната й страна… За една нестерилна любов… За една изнасилена любов…

Внимавайте със стомасите си моля, защото любовта може да ги разстрои.

Освен Айсел и Тарък в тази история има и Етхем. В онези години той преподаваше литература в една частна гимназия. Беше доста по-възрастен от другите, почти преполовил живота си. Младежките му години преминали в различни университети, кафенета и барове в Италия и Франция. Беше взел доста от това, което му се полагаше от земната благодат. Беше весел, заможен и интелигентен мъж. С един-единствен недостатък — неспасяем егоизъм. За него животът означаваше преди всичко собственото му благоденствие, собствените му мисли, собствените му амбиции и мереше всичко със своя аршин.

Прие Тарък като „събитие“ и му обърна внимание, докато не му досади. А от гледна точка на Тарък Етхем беше светец и пророк. Пророк на свободния секс, пророк на сектата „сексология“. Той беше доктор по отношенията, експерт по правенето на любов.

Има го и Корхан Сьонмез. Писател, чиито книги в онези години се четяха малко, но се продаваха много. Като допълнителна творческа дейност рисуваше голи жени. Пъстрият му вътрешен свят се състоеше от вагини и женски гърди.

Последна бележка под линия, свързана с Тарък: В началото Айсел помисли, че той е гей. Тогава значението на тази дума не беше много ясно, но прекалено мекият му глас, донякъде женственото му поведение, дългите и поддържани нокти на дясната му ръка, онези странни шалчета на врата му, сресаните като по калъп коси, и прочее и прочее… Всичко това остави момичето с такова впечатление.

В действителност на дъното лежаха много по-интересни причини Тарък да се откаже от поведението, което тогава се считаше за нормално за мъжете. Ако ги разкажа, ще стане цял роман. И затова той ще стане.

Да, скъпи читателю… Време е да сменим посоката към поетическия разказ… Моля, заповядайте.

* * *

— Защо не промени имената ни?

Мъжът беше до прозореца. Гласът му беше ангелски мек, изпълнен с музика.

Беше с гръб към стената, наблюдаваше жената със спокойна, но леко подигравателна и странна усмивка. Черните му очи, изписани по рождение, сякаш проблясваха радостно под гъстите вежди.

— Не ги промених — каза жената. — Не е възможно да си те представя с друго име. Винаги си бил Тарък и такъв ще си останеш.

Жената седеше на разхвърляна маса. Като че ли се беше изгубила сред купища листове, малки и големи бележници, книги. Силно побелелите й несресани коси се спускаха върху раменете. Лицето й беше мъничко. Със силно набръчканите си светлокафяви очи и малката си уста, приличаше повече на карикатура на жена, която някога е била хубава.

— А случките? Тях ще можеш ли да напишеш, без да ги промениш? Имаш ли смелост за това?

— Случките… Какво са те всъщност? Всеки ги вижда различно, коментира ги различно. Ще позволя на паметта ми да ме подлъже, да ме обърка, ако това питаш.

— Добре, а защо разказваш за нас? По-точно, защо искаш да разказваш за любовта?

Жената се засмя кисело.

— Темата за любовта все още вълнува хората на този свят.

— Всъщност любовта е едно нищо. Какво ще й разказваш, рожбо? Нейното нищо ли?

— Може би — отговори жената. — Спомняш ли си изречението, което ми казваше много често? Онова, което научи от Етхем… Je voudrais vous aimer.

— А, да! Искам да ви обичам!

— Ти беше умен мъж, Тарък. Не ме обичаше, но искаше да ме обичаш. Още в онези години беше разбрал, че любовта е нещо, за което трябва да се потрудиш, да положиш усилие. Да, наистина беше умен.

— Все още ме разбираш погрешно, рожбо. Че аз не съм се борил за истинска любов. Правех нещо като да поставя любовта на сцената.

Жената го погледна с болка, без да му вярва. След това въздъхна.

— Когато за пръв път ми прошепна „искам да те обичам“, сърцето ми се сви от лошо чувство. Защото от пръв поглед изглеждах като жена, която иска да бъде обичана безусловно.

— Какъв е смисълът да говориш за това след толкова години? А и защо си се захванала с глупостта да пишеш роман?

— Заради себе си — отговори жената. — Само заради себе си.

— Тоест?

Плътният и приглушен глас на жената отекна в полупразната стая.

— Искам да съживя отново вледененото си сърце. Този роман ще бъде странен и вълнуващ опит. Тогава не бях се замисляла върху връзката, която изживявахме. Просто я изживявах. Когато се опитам да си спомня общото ни минало, в съзнанието ми изникват само откъслечни сцени. Сцени от любовен филм, сякаш украсени с клишета. Топли устни на бузата ми… Раздрънкан автобус, който потегля в полунощ, клатушкайки се… Странните думи, които ми прошепваш с ангелския си глас… Тревога… Страх… Лишение и нищета… Нощите, през които се скитахме по улиците до сутринта… Мразовити, студени… Възкиселата миризма на малките ресторантчета… Опитите ни да се стоплим един друг на изгрев-слънце, като малки мокри котета, след прекараната нощ по улиците… Един скандал на брега… Една плесница върху лицето ми… Как ти хълцаш от плач… Една болнична стая… Самота… Къщата в „Карагюмрюк“… Тръните, които бодат гърба ми, докато се любим върху листата…

Замълча, сякаш плътните спомени спряха дъха й.

— Остаряваш. Забелязваш ли, рожбо? — каза мъжът с дяволска усмивка.

— А ти все още си същият. Я кажи… Да не си умрял?

Мъжът се изхихика.

— Това не мога да ти кажа. Питай нещо друго.

— Добре, а вярно ли е, че години наред си живял в Норвегия, оженил си се за някаква рибарка и си имал две деца?

— Откъде си разбрала?

— От Етхем. Мисля, че беше преди десет години. Срещнахме се на „Таксим“.

— Етхем… Да, пишех му от време на време. Знаеш ли, не съм го виждал, откакто избягах оттук.

— А липсва ли ти?

— Някои неща със сигурност ми липсват. Но дали е той, или самият аз през онези години, това не знам.

Приближи се към масата и застана точно пред жената. Пооправи червения шал на врата си и я загледа с леко влажен поглед. Тя се изсмя сподавено.

— Защо се смееш?

— Приличаш ми на призрак, но пак си играеш с шала на врата. Ах, ти и твоите шалчета!

— Знаеш ли кое от написаното ме разстрои най-много, рожбо?

— Кое?

— Частта, в която пишеш, че съм некадърен актьор, който се опитва да играе Яго. Наистина ме обиди.

— Но ти беше такъв! Правеше се, че можеш да извършиш най-различни злини, но всъщност обичаше хората. Беше състрадателен.

Жената се замисли за миг и продължи.

— На всичкото отгоре беше и много объркан. Все пак направи някои неща, не отричам. Опита се да ме пробуташ на други мъже… Най-вече като стръв на онзи възрастен писател…

— Не забравяй и дребните ми изневери!

— Да. И опитите ти да станеш жиголо!

— Е, както виждаш, не съм бил толкова кух.

— Боже, всъщност изобщо не беше кух! Ти беше лидер. Възприе много бързо промените в условията след преврата. Беше един от пионерите в ерата на лошотията, измамничеството и безнравствеността.

Жената се изсмя с метален глас.

— Ако трябваше да живееш в днешен Истанбул, щеше да си кръгла нула. Едно нищо, един хвалипръцко! Защото вече всички са лоши. Лошотията стана толкова повсеместна, че романи може да се пишат само за добрите. Тоест за „глупаците“.

Спогледаха се.

Жената изведнъж попита:

— Защо си тук? Кажи ми истината!

Мъжът се усмихна лукаво.

— Все още ли не си разбрала, рожбо? Дойдох да проверя какво пишеш. Не мога да допусна да пишеш за мен врели-некипели.

Жената се разсмя. В началото лекичко, а после излезе от контрол.

Смя се, смя се… След това изтри сълзите от очите си с опакото на китката.

Мъжът се беше отдалечил, отново стоеше пред прозореца. Гледаше навън с гръб към жената.

— Колко отвратителна е тази улица! Всичко е затънало в мръсотия. Виж онези деца! Дори уличните кучета изглеждат по-чисти от тях. И онова пране… Докато бях далече, когато и да си спомнех този град, пред очите ми веднага изникваха онези жалки, износени парцали, които съхнеха посред улиците. Те са знамената на бедните. Струва ми се странно, че си избрала да живееш на толкова мизерно място.

— Вече не обръщам внимание на тези неща.

— А навремето колко се отвращаваше от нищетата.

— Това беше навремето. Всичко се променя.

— Знаеш ли, рожбо, и ти изглеждаш много мизерно.

Погледът му се разходи по разрошените й мръсни коси, лъщящия мазен нос, по болнавата й пореста кожа на лицето, по небрежно изрязаните и пожълтели от цигарите нокти, по пълната с петна, вехта и сплъстена бяла памучна риза.

— Не само изглеждам така. Аз съм дяволски бедна.

— И много самотна.

— И много самотна.

— Бях ти казал, че ще стане така.

— Да, беше ми казал.

Две

Те бяха ъндърграунд хипита. Вместо да лежат по моравата, се бяха приютили в ъндърграунд бар. Любовта им имаше вкус на плесен.

Утрините носят спокойствие на хората. Особено ако времето е дъждовно и ако е месец ноември. Тогава това спокойствие става толкова плътно, че можеш да го хванеш с ръце, и всеки път, когато поемеш въздух, изпълва дробовете ти.

Сега сме пред едно от заведенията в „Съраселвилер“. Имаше го и преди двайсет години, а арт барът „Избата“ беше точно до него. От тогава до днес промени поне шест собственици и всеки път сменяше и името си. Въпреки че „Избата“ беше най-подходящото за бар, който се намираше под земята.

Пред стоманената входна врата пазеха двама мастити бодигарда. Слизаме надолу по стълбите, като усещаме строгия им разпитващ поглед върху тила си. После минаваме по дълъг и тесен коридор. Когато стигаме в края, този път се изкачваме нагоре по шест стъпала и ето че сме в старата „Изба“ и в новия бар „Носорог“.

Мястото е много високо. В сравнение с преди всичко е модерно, блестящо. Добре ремонтирано, доста шикозно. И с аромат на портокалови цветчета. Има и изложба на картини. Името й е „Излишното от Ръфат Ескиз“.

Художникът Ръфат Ескиз… Беше гениален, но не отстъпваше първото място в пиенето на никого. Казват, че той е най-истинският бохем на Истанбул на всички времена. Можеше да живее във всякакви условия и да рисува във всякакви условия. Раздаваше ескизите, които надраскваше в баровете, на момичетата, а те го гледаха с възхищение. Когато се напиеше много, без да го интересува дали е зима или лято, се събличаше както майка го е родила и така обикаляше по страничните улици на „Бейоглу“. Полицаите го познаваха. Извличаха го иззад боклукчийските кофи и го откарваха безплатно до окаяното му ателие на улица „Сормагир“.

Добър художник. Рано почина, жалко. Но след смъртта си спечели уважение. Картините му вече са в ръцете на колекционерите.

Преди двайсет и пет години и той беше редовен посетител на „Избата“.

Добре! Тогава да се върнем в онези години и да се опитаме да разкажем за бара „Избата“.

Който преминеше през вонящия на плесен и урина коридор и се изкачеше по онези стъпала, се озоваваше сред шокираща тълпа. Не се виждаше нищо от дим, а вентилацията никога не работеше, както трябва. Бар „Избата“ се състоеше от две помещения, свързани с няколко стъпала. Във високата част имаше барплот и маси за хранене. Менюто беше оскъдно: сервираха се картофи, кренвирши и скара, както и салата. Нямате много голям избор. Зад барплота винаги стоеше Джем Хади. Този роден в Мардин кестеняв младеж, с белязано от шарка лице и широки рамене, обичаше работата си и се отнасяше много сериозно към нея. С клиентите се държеше приятелски, но беше доста сдържан, никой не го бе виждал да се лигави. Когато се смееше, го правеше от сърце, очите му се свиваха, почти изчезваха и се показваха снежнобелите му зъби.

През повечето вечери можеше да го видите да отпива ракия на дългите табуретки на бара заедно с една-две известни личности — филмов актьор, писател или поет.

Айсел и Тарък не сядаха често на бара, а на масите — никога! Защото парите им винаги бяха кът. За тях много по-подходящо беше долното ниво, където можеха да пият чай или кафе.

Това ниво се разпростираше по дължина. Проядените от дървояди огромни маси, които сякаш бяха пренесени от някой стар конак, разнебитените столове, застланите с килими места за сядане и кушетките, покрити с шарена тапицерия, бяха създали особено приветлива и задушевна атмосфера.

Традицията по стените да се окачват картини започна още от онова време. Разглеждането на картините само по себе си беше изкуство за мъжете. Скръстваха ръце на гърдите си, залепваха сериозно изражение на лицата си, ако имаха, палеха лули, ако ли не, се задоволяваха с цигари и търсеха да видят в картината някакъв различен детайл, който друг не би могъл да открие. После се връщаха при приятелите си и споделяха една-две интелектуални реплики за картината. И ако в това време успееха да привлекат вниманието на някое момиче, още по-добре!

Петъчните и съботните вечери барът се превръщаше в нещо като градски автобус. Тези, които не намираха места, се облягаха по стените и говореха накрак. Други приклякваха до стените, а трети направо се излягаха на земята.

Добре, де, кои бяха тези хора? Повечето учеха в университет. Студенти по литература, социология, филология, изящни изкуства… После… Работещи в списания, в сферата на рекламата, все още не много известни кинодейци, театрали, група поети…

Тези хора приличаха на предводители на ново, по-цинично, но по-нещастно хипи поколение. Те бяха ъндърграунд хипита.

Вместо да лежат по моравата, се бяха приютили в ъндърграунд бар. Напушваха се всяка вечер.

Сега да се върнем към един определен ден, тоест, към онази събота, в която нашите герои се видяха за първи път.

Голяма група в бар „Избата“. Всички са там: Етхем, китаристът Рашид, художникът Ръфат Ескиз, Тайфун — известен филмов режисьор, приятелката му Нил, актрисата Маиде, поетът Бурхан, Ханъмели Мемед, рекламен агент, Айсел и други.

Етхем, без никакво съмнение, бе най-симпатичният и най-приказливият от групата. Беше пуснал кестенявата си коса отпред, а отзад я бе сплел на една плитка. Тази прическа не се срещаше често в онова време и предизвикваше интерес у хората. И сякаш това не му стигаше, над дебелите си устни беше оформил тънък мустак, тип Кларк Гейбъл. Хубав — не, но симпатичен. Висок на ръст, едър мъж. Всеки три свои думи украсяваше с буен смях, сееше радост сред хората. Жизнерадостта му не беше някаква преструвка. Тя бе неподправена, искрена, на човек, живял различно, с различен опит, който не се страхува от живота. Етхем много обича да говори. И го прави добре. Когато вземе думата, другите млъкват и слушат. Обръщат се към него с „татко“ не толкова от уважение, колкото заради това, че намират разказите му за много интересни.

Всъщност Етхем не отговаряше на общия профил на посетителите на бара. Поради възрастта, външния вид и прекалено свободния си изказ. Но никой не го отбягваше. Защото освободени бяха не само изказът и поведението му. С часове говореше за сексуалността, непрекъснато споменаваше учението на Райх, но никой от обкръжението му не го бе виждал да се шегува безсрамно или да сваля жена по неподходящ начин. Човекът наистина беше над тези неща. Говори се, че младостта му е минала в различни университети в Италия и Франция, където учел по година-две, а накрая взел диплома по социология от един френски университет. Върнал се в страната шест месеца след преврата и започнал да преподава в частна гимназия.

Айсел откри бар „Избата“ в резултат на една случайност. Тя идваше тук всяка вечер, защото тук се чувстваше сигурна като в майчината си утроба. Беше миньонче, раздразнително момиче. С извит гръб и напрегнати рамене. Сякаш всеки момент очакваше светът да се изправи срещу нея. Погледът й беше както невинен, така и странно далечен. Тази вечер кинодеецът Тайфун седи точно срещу нея. Със светлокестенявата си коса, пъстрите очи и загорелия си тен изглежда много хубав, както винаги. Но небрежното облекло, очите, които понякога проблясват лудо, и напълно развалените зъби, въпреки младата му възраст, подсказват достатъчно за странния живот, който води. До него е приятелката му Нил. Тази брюнетка е най-грозното същество, което сте виждали. Помътнелите малки очички на закръгленото й лице издават патологично нещастие, а между пълните й устни винаги има цигара. Едната от грубите й ръце, като на строителен работник, винаги е върху крака на Тайфун. С това си движение сякаш иска да обяви на целия свят, че този млад мъж й принадлежи.

Тази вечер Рашид е по-напрегнат от всякога. Сърди се на цветистите разкази на Етхем, говори с актрисата Маиде и се държи като влюбен непохватник, не спира да обръща бирените чаши и пепелниците. Може би все още е девствен. Наближава трийсетте, вече не е младо конче, но винаги, когато хареса някоя жена, започва да се държи като шестнайсетгодишен хлапак. Този тип Рашид изглежда твърде интересно с косите си, които не бяха виждали гребен, с много дългата си брада, с ризите, приличащи на одеяло, с разноцветните елеци, с панталони, каквито носеха моряците, и с китарата, с която никога не се разделя. Но когато започнеше да говори, отегчаваше, защото идеите му бяха груби, нешлифовани, сурови.

Рекламният агент Ханъмели Мемед не спира да пие. Прякорът Ханъмели Мемед получи, защото при всеки удобен случай рецитираше любимото си стихотворение на Назъм Хикмет, което започва с думите „Имало някога синеок великан, влюбил се той в мъничка жена“.

Поетът Бурхаг — мълчалив, както винаги. Има една издадена стихосбирка, но никой не го е виждал да рецитира стихове тук. Не пие алкохол. Играе си с рядката си брада и се оглежда наоколо. С непонятна усмивка на лице…

Джем Хади от време на време поглежда скришом Айсел зад бара. Айсел забелязва този интерес, но не му обръща внимание.

Когато в бара влиза мъж със сиво пардесю, часовникът над камината показва 10:00. Айсел веднага забелязва мъжа, той и без това не е някой, който не се забелязва. Никак даже.

До закачалката на входа мъжът прави малко шоу. Бавно развързва колана на палтото и с бавни и гъвкави движения го сваля от гърба си. След като закачва пардесюто на една от празните закачалки, развързва блестящото зелено шалче от врата си и пак го завързва. С едно-две резки движения бързо приглажда косата си. В това време изпод гъстите вежди очите му оглеждат бара като прожектор и установяват кой е тук и кой го няма.

Слаб и височък на ръст, изглежда млад мъж. Косите, които покриват главата му като калпак, са сресани старателно. Облечен е в текстилно сако, което му прилепва като ръкавица, тънък трикотажен пуловер и тесен кадифен панталон; видът му никак не се връзва с този на другите типове в „Избата“.

На Айсел й идва да се разсмее. Човекът сякаш е попаднал тук от някой италиански фотороман. Но не играе главната мъжка роля, защото главните герои май са по-хубави. Този мъж е злонамереното трето лице, което ще направи хиляди интриги, за да раздели момичето в главната роля от любимия й.

Смугъл, с черни очи, ясен поглед и горда стойка. Прилича на ястреб.

Когато вижда Етхем, се усмихва с удоволствие. Етхем също му се усмихва и му помахва с ръка.

— И Тарък дойде, съставът е пълен! — извиква с весел глас.

Когато пристига при групата, Тарък с предварително пресметната дързост оглежда всички един по един.

На лицето му има малко опасна, малко подигравателна усмивка, която отразява агресивен, но и хладнокръвен нрав.

— Как сте, дами и господа?

Изчаква няколко секунди, за да види каква реакция ще предизвика с този глупав поздрав.

Никой, освен Етхем не се кикоти.

— Домъчня ми за вас, скъпи приятели! Хората от външния свят са много сладки. Нямат представа нито от Жак-Мари-Емил Лакан, нито от Фройд… Не четат нито стихове, нито романи! Нито опитват, нито не опитват! Ха!

Не изяжда думите, произнася ги, като акцентира на всяка една, говори правилно като коментатор.

Както изглежда, появата на Тарък не зарадва друг, освен Етхем. Тайфун и особено Рашид гледат този мъж така, все едно ще го разкъсат. Бурхан се извръща на другата страна. Ханъмели Мемед се усмихва гадничко. Нил ужасно се е вкиснала, движенията й са странни. Прегръща Тайфун изневиделица, целува му врата, заравя глава в рамото му и издава звуци като гъска.

Погледът на Тарък е вперен в Айсел. Черните му очи проблясват с любопитство. Покланя се пред момичето почти до земята, после с едно движение хваща ръката му и я допира до устните си.

— Мадмоазел… Предполагам, че сте нова тук. Пазете се от тези вероломни вълци! Разхождат се наоколо, преоблечени като агнета.

Айсел отдръпва ръката си леко учудена, леко гневна и неволно разтрива мястото, където устните на мъжа са я докоснали. Поглежда с питащ поглед хората около себе си, но в момента всеки е зает със собствените си проблеми. Всички, с изключение на Етхем наблюдават Тарък враждебно.

Тарък добре се справя с подигравките.

— Виждам, че всички умирате от удоволствие. Какъв съм щастливец! Чудесно е да си толкова обичан! Отивам да си взема една бира и ще се включа в интелектуалния ви разговор точно по средата!

Отдалечава се с кръшна походка, сякаш танцува.

Айсел прошепва на Рашид:

— Кой е този, бе?

— Остави, майната му, тъпанар! — отговаря Рашид на висок глас. Наблюдава Етхем с крайчеца на окото си, сякаш иска да види реакцията му.

— Какво искате от човека? Такова си е копелето. На вас какво ви пречи? — казва той и се усмихва злобно. Пали лулата си и издишва дима, чийто шоколадов аромат се разнася във въздуха и сладко, сладко се процежда през носа.

— Мръсникът се подиграва с всички. Някой ден ще го набия — намесва се Тайфун.

— Внимавай той да не те набие — отвръща Етхем.

— Кой ще ме набие? Този женчо ли?

— Не се подвеждайте по външния вид, деца — казва Етхем. Вече не се усмихва, доста е сериозен.

Тарък се връща с шише бира, влачи стол от съседната маса и се настанява до Етхем. Изтяга се на стола и протяга краката си напред.

След малко напрежението, което предизвика неговата поява, намалява, разговорът на масата лека-полека се връща към предишния си вид. Тарък вече мълчи. Сякаш е актьор, изиграл ролята си. Само слуша със залепнала подигравателна усмивка и сякаш чака отново да дойде неговият ред на сцената.

Понякога Айсел усеща погледа му върху себе си и в такива моменти го поглежда строго. Тогава изражението на Тарък става още по-подигравателно.

Всичките му движения са театрални, намирисват на неискрени и измамни. Когато надига шишето към устата си, малкият пръст на дясната му ръка, с която държи бирата, е във въздуха. Маниерите му са като на средновековен аристократ, прекалено изтънчени, да не кажем женствени. Докато внимателно слуша Етхем, светещите му черни очи, под гъстите мигли, систематично оглеждат бара; не пропуска никакво движение. Защото във всеки един момент главата му сякаш е заета да измерва интереса, който поражда (или който си въобразяваше, че поражда) в средата си.

На масата непрестанно се добавят нови бири, а разговорът става все по-напрегнат и по-напрегнат. Времето напредва като лудо. В единайсет и трийсет Айсел с неохота започва да се приготвя. Изважда коженото портмоне от прокъсаната си торба на килима, взима пари и ги подава на Етхем.

— Аз тръгвам. Добави ги към сметката. Имам две бири.

— Време е Пепеляшка да се прибира у дома, а? Какво да се прави!

Облича дългото черно палто, което е хвърлила на стола, премята торбата през рамо и пожелава лека нощ на всички. Опитва се да не гледа към Тарък.

* * *

— Та ние не се запознахме така, рожбо! Аз бях с Етхем и другите, а ти дойде отвън. С теб беше и онова красиво момиче… Как се казваше?

— Симтен.

— А, да, Симтен! Дойдохте и седнахте до нас. Симтен беше приказлива, веднага се сдушихме. А ти беше като ледена буца, онази вечер не каза и две думи.

— Бях много дива, плашех се от хората.

Беше много гореща лятна нощ. Изведнъж се извиси гръмогласен женски смях. После се чу детски плач. И точно в този момент — шум от кофа за боклук, преобърната от кучетата, и писък на една подивяла котка.

Жената откъсна голямо парче хартия от рулото на масата и си подсуши шията и челото.

— Мразя горещините.

— Като се има предвид, че вечерта, в която се запознахме, времето беше много студено. Валеше гаден дъжд — каза мъжът.

— Да, спомням си. Беше една съвсем влажна нощ.

— Любопитно ми е, какво ли е станало с онези хорица?

— Поетът Бурхан стана колумнист в един вестник, два пъти в седмицата пише за литература. Режисьорът Тайфун снима сериали за мафията, забогатя доста. Рашид си е все същият. Няма да повярваш, но косата, брадата, дрехите му са абсолютно същите. Само дето отслабна, заприлича на гарга. И вече свири джаз. Актрисата Маиде за жалост почина. Ханъмели Мемед от дълго време живеел в Датча, отворил малък бар, така чух. А какво е станало с Нил, не знам. Преди години я видях в „Бейоглу“, беше заприличала на лека жена, вървеше по улицата с цигара в ръка и си говореше сама. Лицето й беше съвсем жълто. Дори не ме позна. А Симтен стана домакиня, има две деца.

— Виж ти! Ти си като информационна банка!

— Аз съм жена с изследователски дух. Това е нещо, което прихванах от теб. В свободното си време разнищвам хорския живот.

— Така както разнищи и моя.

— И ти беше разнищил моя.

Мълчание.

— Това, което си написала, е вярно, за съжаление. В „Избата“ никой не ме харесваше — каза мъжът и въздъхна. — Хората веднага усещат кой не е като тях и го държат настрана.

— Добре, но тогава ти не се и опита да скриеш това, че си различен. Точно обратното! Оставаше само да развееш плакат „Аз не съм като вас!“. Пък и… Когато те видях за първи път, и аз никак не те харесах.

— Това го знам, но да ме помислиш за гей…

— Не смятам, че съм била несправедлива. Ти въобще не приличаше на мъжете, които познавах… Онзи твой мек глас, странните ти движения, особено косата…

— Женствен ли бях? Това ли искаш да кажеш?

— Не, не! Но… Беше някак странен. Сякаш беше отворен за всякаква сексуалност.

— Искаш да ме попиташ дали съм спал с мъже, но не можеш да го направиш.

— А спеше ли?

— Според мен този въпрос вече е напълно излишен.

Жената повдигна рамене.

— И без това не ме интересува. Толкова си ми изневерявал, че ако е имало и няколко мъже, какво от това.

— Развитието на индивида ме просълзява, рожбо. Навремето не беше такава. Преживяваше кризи на ревност, плачеше и точеше сополи.

— Вярно е. Ти много ме разплакваше.

— Но после и ти ме разплака. Квит сме.

— Да, квит сме.

— Можеше да не се разделяме.

— Още ли ми се сърдиш? Ако това ще те успокои, ще го кажа… Никак не ми беше лесно да те забравя.

— Недей да лъжеш, рожбо! Заряза ме с огромно удоволствие, дори получи оргазъм! Онази нощ, в кръчмата в „Бебек“, помниш ли? Ти и новите ти приятели седяхте и пиехте.

Мекият глас на мъжа сега беше изпълнен с гняв, от очите му струеше омраза.

— А ти дойде и седна отсреща, впери поглед в мен и дълго ме наблюдава. Всички те помислиха за луд.

Мъжът се изсмя изкуствено.

— След това разказах тъжната история на нашата любов.

— Всички ти се присмяха.

Мъжът поклати глава с истинско съжаление.

— Все пак стана хубав разговор.

— Знам. Докато другите се смееха, аз плаках.

— Лъжа! Когато видя колко страдам, душата ти е ликувала!

— Предизвикваш ли страдание, някой ден страдаш и ти, знаеш го.

— Върви в ада, жено!

— Ти също! Ще се видим там!

— Седни тук, пиши този глупав роман! Но те бях предупредил! Казах ти, че ще изсъхнеш от липса на любов! Казах ти, че ще умреш сам-сама като улично псе!

Първо й се насълзиха очите, след това устните й потрепериха. Сълзите й потекоха като дъжд.

— Най-сетне! — изкрещя мъжът.

Изглеждаше, сякаш е доволен. Протегна ръка, като че ли искаше да докосне сълзите й.

— Върви си — изкрещя жената с огромен ужас.

— Горката ми рожба! Де да можех да те прегърна в скута си! Много ти се иска, нали?

Три

Всъщност Гилда[1] беше възстаричка и възпълничка. Беше посветила живота си на любовите, кожените палта, тюла и снимките в златни рамки.

Дъждът беше поспрял, но все още валеше. В монотонния звук на дъждовните капки имаше нещо ритуално, което успокояваше Айсел.

Тя вдигна високо яката на палтото си, нахлузи някак си черната барета, която извади от джоба си, и започна да подтичва. Беше притиснала здраво торбата към тялото си.

Оставаше й много малко време и не искаше да закъснява отново.

В този час дори трафикът беше намалял. Опитваше се да се опази от ударите на раменете на мъжете, които не спираха да идват срещу нея и й пречеха да върви. Когато видя четири малки деца, скрити пред Търговското представителство, крачките й се забавиха от само себе си.

— Како… Дай пари за хляб, како! Студено ни е! — започнаха да викат децата, не изпускайки отдалата им се възможност.

Спря нерешително. Бръкна в торбата и затърси дребни монети. Намери няколко и ги подаде на децата. Най-голямото, около осемгодишно момче с гарвановочерна коса, протегна мръсната си ръка, която приличаше на лапа, и ги грабна. Айсел ги наблюдаваше с интерес. Нямаха ли си родители? Нямаше ли да се разболеят по това време и в този студ в прокъсаните си парцали? Искаше да ги съжали или поне малко да се разчувства, но не успяваше. Сякаш тези улични деца не бяха истински, а призраци. В това искаше да вярва. Не искаше да повярва, че живее в свят, в който толкова малки деца прекарват нощта по улиците. Най-малкото, момиченце на около пет, с къдрава и сплъстена коса, наблюдаваше Айсел като диво коте. Осени я луда идея, прииска й се да вземе детето и да го отведе оттам. Много надалече… В щастлива страна, където двете щяха да станат близки приятелки, в един друг свят…

Сети се, че времето напредва. Тик… так… тик… так… Времето летеше, без да спира. Отръска се и продължи по пътя си.

Стигна до площада. Мина покрай хотел „Етап“ и сви към Гюмюшсую. Точно в този момент една ръка докосна рамото й. Извърна се уплашено и се оказа лице в лице с Тарък.

— А, ти ли си бил? Изплаши ме! — промърмори. От едно миньонче не се очакваше да има толкова дълбок глас.

— Гласът ти е много секси. В бара не съм го чул добре.

Тарък беше спокоен и насмешлив, усмихваше се. Светлината от една улична лампа падаше точно върху лицето му. На това осветление изглеждаше като мъж на средна възраст. А в бара на Айсел й се стори много по-млад. Тя сега забеляза две дълбоки линии, които се спускаха надолу от двете страни на носа му.

— Да не би да ме следиш от бара?

Погледът й не беше ядосан, но беше студен.

— И така може да се каже. Какво ще кажеш, да повървим ли заедно?

— Не!

— Хм… Добрее, а ако попитам дали ще се видим утре?

— Не вярвам. Не.

Устните на Тарък се свиха някак подигравателно.

— Добре, а ако кажа, че искам да те целуна?

Айсел го погледна безизразно. След това се обърна и продължи да върви. Тарък изтича след нея и я хвана за ръката.

— Пошегувах се, не се сърди веднага!

Айсел бавно изтегли и спаси ръката си.

— Какво искаш от мен?

Мъжът не отговори, наблюдаваше момичето с тайнствено изражение. Сребърни дъждовни капчици проблясваха върху косата му, приличаща на калпак. На Айсел й се стори, че на лицето му сякаш имаше болезнена усмивка, защо ли?

Няколко секунди мъжът задържа поглед върху почервенелия от студ нос на момичето. Протегна се и го докосна. Ръката му беше топла.

— Замръзнала си — каза с мек глас. След това добави: — Тази нощ ела с мен.

Каза го така, като че ли казва нещо обикновено. Звучеше толкова спокойно.

— Не мога — отвърна Айсел и сама се учуди, че незнайно защо, не се ядоса. На всичкото отгоре изрече това „не мога“, сякаш се извиняваше.

— Защо?

Айсел поклати глава в тъмнината.

— Не може.

Мъжът изведнъж придоби нагло изражение.

— Само да знаеше какво изпускаш! — каза подигравателно с малко раздразнен глас.

Айсел се усмихна студено, обърна се и започна да върви, подтичвайки. По едно време се обърна и погледна назад. Тарък все още беше там, стоеше неподвижен като статуя на мястото, където го остави. Лицето му беше в мрак. Изведнъж задуха вятър, палтото на Тарък смешно се развя във въздуха. Последно момичето видя това.

Айсел зави по улицата, на която се намираше Немското посолство. Вече наистина тичаше. По това време улиците бяха тихи, всеки трябваше да се е прибрал у дома си. Отвори градинската врата на един шестетажен блок и влезе. Внимателно затвори желязната врата, извади ключа от торбата и отвори вратата на блока. После бавно я затвори и слезе един етаж надолу, на партера. Вкара ключа, завъртя го и замръзна. Тази жена пак беше оставила ключа на бравата! Погледна часовника и потрепери. Минаваше дванайсет. Две минути… Бяха изминали само две минути!

Натисна звънеца. Веднъж, два пъти, пет пъти. На шестия звъня дълго, без да си дръпне пръста. Не се отваряше. Започна да чука с пръст. Беше се облегнала на вратата и шепнеше:

— Отвори вратата, Мюзейен! Знам, че си там. Отвори я, отвори!

Накрая започна да удря с юмруци. Беше излязла от кожата си. Ако се наложеше, щеше да счупи вратата, изобщо не й пукаше.

В този момент вратата се отвори изведнъж. Айсел загуби равновесие, юмрукът й, който остана във въздуха, за малко щеше да се стовари върху лицето на жената.

Мюзейен беше жена на възраст, а платинената й коса беше навита на големи ролки. С лицето си, намазано обилно с крем, в този момент приличаше на привидение. Очите й, по които още седеше непочистеният черен грим, гледаха студено. Макар да знаеше защо момичето е толкова ядосано, се направи на изненадана.

— Какво има? Защо си се развикала по това време на нощта?

— Защо ключът ти е на вратата? Искаш да ме оставиш на улицата ли?

— Бях ти казала да не се връщаш след полунощ. Не искам да чувам приказки от съседите. Това е почтен блок, знаеш го!

Айсел промърмори наум: „И на теб, и на почтения ти дом…“. Влезе право в стаята си и заключи вратата. Хвърли се на леглото и заплака. Жената беше дошла след нея, стоеше непосредствено зад вратата. Можеше да се чуе как нощницата й се опираше във вратата и шумолеше.

— Какво искаш? — изсъска Айсел през зъби.

— Баща ти, да ми създаваш проблеми ли те остави? Защо всяка вечер се влачиш по улиците?

Айсел не отговори.

— Значи няма да говориш? Добре. Утре рано сутринта излизам. Ти трябва да напазаруваш. Оставих списъка на масата.

— Добре, ще напазарувам.

— Да, разбира се! Няма само да миткаш нагоре-надолу!

Жената се отдалечи от вратата. Айсел затвори очи и се опита да заспи и да забрави всичко. После се сети, че не се е съблякла. Стана от леглото, свали си чорапите, ризата и кадифената пола. Облече бархетна нощница с дълги ръкави и пак легна. Цялата миришеше на цигари и алкохол.

Дълго време се въртя в леглото. Искаше да заспи, но не можеше. Главата й беше пълна с толкова неща. Например Уфук. Първото момче, което обикна, но това беше несподелена любов. Разделиха се преди шест месеца. Само шест месеца, които й се сториха като хиляда години. Беше един от последните дни в училище. Седяха на една пейка под дърветата, но всъщност бяха много далече един от друг, далече, колкото звездите. Лицето на Уфук нямаше никакво изражение, направо бе замръзнало. Опитваше се да не гледа Айсел и мърмореше на пресекулки:

— Не става, Айсел, не те обичам. Проблемът е в мен. Ти нямаш вина. Аз съм този, който не може да обича.

Тези думи изгориха сърцето й.

Уфук беше първият човек в живота й, към когото изпита близост. Когато се хванаха за ръце за първи път, в душата й сякаш се надигна ураган. Уфук не обичаше да говори. Айсел също… С часове седяха на някоя пейка ръка за ръка, опрели рамене. Или лягаха по гръб на тревата и наблюдаваха небето.

И защо не обичаше Айсел? Защото всяка вечер на раздяла ставаше ревлива и мърмореше с тъжен глас, затова ли? Момичето му е било в тежест?

Така или иначе… връзката им приключи.

После се сети за Мюзейен. След като баща й замина, в първите дни тя се държа толкова добре с Айсел. Когато се прибираше у дома след училище, момичето намираше масата сервирана и наивно се радваше, че най-сетне си е намерило майка. Хранеха се заедно, после си говореха и пиеха чай. По-точно, Мюзейен говореше, а Айсел слушаше. Момичето забеляза странностите на жената и атмосферата на дома едва след като бяха изминали няколко седмици. Холът беше заприличал на мише леговище например. Не, не беше разхвърлян или мръсен, но имаше прекалено много вещи. Странни вещи… Навсякъде се виждаха малки кукли от плат или порцелан, които се продаваха и купуваха от различни страни, върху бюфета и по стените висяха разни кичозни неща. Всичко беше пълно с тюл, дантели и дори с животински кожи. И повечето от тях бяха розови или червени. Върху невероятно помпозните, но неудобни кресла имаше купища малки и по-големи възглавници, а голямата маса за хранене беше застлана точно с четири покривки една върху друга: най-отдолу мушама, върху нея покривка от дебел памучен плат, след това червена копринена покривка и най-отгоре дантела на едри мотиви. Подът беше покрит с бял мокет. И сякаш това не е достатъчно, тук-там жената беше нахвърляла черни кожи или с цвят визон. Може би най-стряскащото бяха снимките й, които заемаха цялото пространство. На всички беше Мюзейен. По шорти, с мини пола, с вечерна рокля… Танцувайки, позирайки пред някакъв паметник, карайки колело, печейки се на слънце… Понякога сама, в повечето случаи заедно с възрастния си съпруг.

През цялото си детство и младежките години Айсел беше виждала Мюзейен само три или четири пъти. Най-яркият й спомен за жената беше следният: Айсел беше само на десет години и всички заедно бяха отишли в едно заведение за новогодишната нощ. Съпругът на Мюзейен, която баща й наричаше Мюзи, все още беше жив. Мъжът беше много възрастен, цялото му тяло трепереше като лист. Мюзейен беше облечена във вечерна рокля с тънки презрамки и с огнен цвят. На раменете й имаше бяла кожа. Онази нощ се скараха с бащата на Айсел, тоест с доведения й брат. Айсел не разбра на каква тема, но си спомняше, че говореха за пари. Той обвиняваше сестра си в разточителство, а тя него в некадърност. И докато си разменяха остри думи, съвсем не им пукаше за Айсел и възрастния мъж.

Момичето винаги отбягваше Мюзейен, но преди да се нанесе в този дом, не знаеше, че тя е толкова особена.

През първите вечери разказваше истории — как се запознала със съпруга си, който работел в консулството, как се оженили, как пътували из Европа… Разказваше ги всяка вечер, всяка вечер, и тогава Айсел разбра, че жената е откачена. Все едно и също, от точката до запетайката, буквално същото. Понякога започваше да дреме по средата на разговора и клюмваше на стола и оставаше така. Каза на момичето, че има високо кръвно и пие лекарства, но според Айсел пиеше по цял ден като смок. В кухнята винаги имаше празни шишета от ракия и джин.

Всъщност историята й не беше толкова оригинална. Когато била само осемнайсетгодишна, се омъжила за възрастен мъж (или са я омъжили) и от снимките се виждаше, че по това време е била хубава жена. Поради егоизъм, поради мързел или поради неспособността на мъжа й (когато станеше дума за деца, Мюзейен винаги изтъкваше тези три причини) беше останала без деца. Със съпруга си пътували непрекъснато. Бяха обиколили цялата страна и Европа. Освен фотоалбуми и рамкирани снимки имаше пълни чували с фотографии. На всяка от тях бяха много по-възрастният мъж на издокараната жена и самата тя, която всеки път изглеждаше като някоя друга. И така, след седем години мъжът ненадейно починал. Тогава живеели в същия този блок на четвъртия етаж, в апартамент с изглед към морето. Беше оставил на жена си в наследство апартамента и малко пари. Всъщност съпругът й не бил толкова заможен, колкото тя предполагала! Жената, която за кратко време изяжда наследените пари за луксозен живот, прекаран с различни мъже, в крайна сметка затънала в дългове и като не намерила подкрепа от доведения си брат, продала апартамента, в който живеела, и била принудена да слезе на партерния етаж.

Омразата й към починалия й съпруг нарастваше с всеки изминал ден. Чувстваше се измамена. Млада, съвсем млада жена… Защо да се омъжва за онзи старец? Едва ли защото го е обичала! Искала е да бъде спокойна занапред. Но ето това „занапред“ ударило на камък и Мюзейен останала много далече от мечтания охолен живот.

Но това да е далече от охолния живот не беше единственото, което я правеше нещастна. Много мъже се бяха оттеглили от обкръжението й. Но ако беше богата жена… Ех… Тогава в шепите й можеха да паднат и най-младите! Проклети да са парите!

Плуваше в спомените и пиеше, без да спира. Веднъж, през нощта, когато алкохолът й развърза езика малко повече, прошепна на Айсел, че играе във филми и фоторомани, но я предупреди да не казва на никого. Засега била само фигурантка, но скоро щяла да получи главна роля… После стана, олюлявайки се, отвори едно от долните чекмеджета на бюфета и извади найлонова папка. В нея имаше изрязани снимки от вестници и списания. Надигнала чаша в едно заведение, обкръжена от жени, които изглеждат пропаднали колкото нея, и мъже в ролята на клиенти… Заедно с известната актриса М. А. — вероятно в някаква почивка за чай, усмихват се на камерата, седнали една до друга. (М. А. сякаш позира изкуствено, но Мюзейен се е лепнала за жената като октопод, не я пуска.) И друга снимка: Този път загърната в шал, пуши цигара с дълго цигаре… Почти като възстаричката и възпълничка Гилда.

Беше показала на Айсел тези отвратителни снимки със странна гордост, а после старателно ги сложи в папката и ги върна на мястото им.

В началото на Айсел й беше жал за жената, но после надделя чувството на страх и отвращение. Нестихващият гняв на Мюзейен беше насочен най-вече към младите. Сякаш пролетта й беше отминала много бързо и сега не знаеше от кого да потърси сметка за лятото, вероятно дори не познаваше възрастната жена, която я гледаше в огледалото. Сърдеше се на младите, защото те все още бяха млади и красиви и все още се влюбваха.

Айсел успя да издържи нескончаемите монолози на жената само няколко седмици. Веднъж се разхождаше с една приятелка, откри „Избата“, запозна се с групата на Етхем и оттогава започна да се прибира у дома късно. Много скоро жената се превърна в звяр. Май се чувстваше предадена. Няколко вечери се цупеше на Айсел. Това не й стигна, започна да готви колкото за себе си, отиде още по-далече — държеше хладилника съвсем празен. Но ако Айсел някоя вечер си останеше вкъщи и слушаше историите й, на другия ден омекваше. Когато на следващата вечер Айсел закъснееше, всичко започваше отначало. Мюзейен откачаше отново.

И така, Айсел разбра, че няма да може да живее заедно с леля си и реши да си намери квартира под наем. Но когато сподели намерението си с нея, стана страшно. Жената не възнамеряваше да й даде парите, които й беше оставил баща й. „Той те повери на мен“, казваше и нищо друго не я интересуваше. След известно време започна друга приказка: „Парите, които баща ти ми остави, бяха няколко жалки куруша“.

Айсел беше забелязала нещо. Въпреки злините и странното си поведение, Мюзейен всъщност се плашеше от заминаването на момичето. Вероятно не искаше да остане отново сама. Когато разбра това, на Айсел й стана мъчно за нея. Домиля й, въпреки целия й гняв.

Преди да заспи, се сети за Тарък и душата й се изпълни с особена ярост. Колко смешно изглеждаше с онова странно пардесю. А старателно сресаната му коса… Беше й казал: „Остани с мен тази нощ“. Искаше да отмине тези глупости с усмивка, но тялото й я предаде. Започна да се гърчи в леглото с непозната болка, която не можеше да определи, усети прорязване в слабините. Прегърна възглавницата и дълго плака.

* * *

— Не беше така. Аз не дойдох при теб веднага. Всичко се разви лека-полека — каза мъжът.

— И аз не се заинтересувах от теб веднага, знаеш. Но ми харесва да си представям, че онази нощ си ме проследил. Пък и споменът ми е толкова жив, мога да се закълна, че наистина те видях под уличната лампа, облечен в сивото си пардесю, което се развяваше.

— Наистина ме видя, рожбичко. Но на друго място и по друго време. Беше месец или два след като се запознахме. Бяхме на автобусната спирка на „Таксим“. Ти отиваше да се качиш на рейса. Беше късно през нощта. Така ми се искаше да се любим онази нощ! Но така и не можах да те убедя. Дори не ми каза къде отиваш. Избяга.

— Не отивах никъде. Метнах се на първия автобус, който дойде, за да се отърва от теб час по-скоро. После слязох в Елмадаг, взех друг рейс и се върнах на „Таксим“.

— Жалко. В онази нощ можеше да се любим за първи път.

— Именно от това се изплаших и избягах!

— Хубава, напразно пропиляна нощ от живота ни.

— Много хубаво, че си толкова пестелив по отношение на живота!

— Налага се да съм такъв. Наистина… Какво стана с вещицата Мюзейен?

— Умря. Преди две години.

— Как така? Допреди две години все още ли живееше с нея?

— Не. Много отдавна се изнесох. Беше затънала до шия в дългове, наложи й се да продаде и партерния апартамент, за да ги изплати. Мъжът, който купи апартамента, я съжали и й позволи да остане в него срещу нищожен наем.

— А баща ти?

— Преди години се чухме веднъж по телефона. Това е всичко. Никога не се върна в Истанбул.

Мъжът протегна ръка, сякаш ще я докосне. Жената пак се стресна и се отдръпна.

— Все така ли ще избягваш протегнатата ми ръка? Горкото ми момиче. Дойде на този свят съвсем сама и ще си отидеш съвсем сама. А ако бяхме направили, каквото трябваше да направим, днес животът ни можеше да е съвсем различен.

— И какво е трябвало да направим?

— Възрастните алкохолички понякога не могат да спят и е възможно да изпият пет-десет хапчета. Има случаи, в които старите им сърца не издържат на толкова алкохол и лекарства и спират. Мисля, че си струваше да опитаме.

— Дори шегите ти са зловещи. Макар и доведена, тя ми беше леля!

— И много обичаше тази откачалка, нали? Кого заблуждаваш, рожбо?

— Ако желая смъртта на всеки, когото не обичам…

— Всъщност ти си права. На теория винаги съм мислел, че е възможно да се сложат няколко хапчета в нечие питие. Но ако реша да го направя наистина, дали щях да го направя, любопитно ми е.

— Нямаше да можеш.

— Да, предполагам, че нямаше да мога. Проклет да съм, че никога не се отказах да уважавам човешкия живот! А към моя живот никой не показа уважение! Абсолютно никой!

[1] Гилда — героиня от черно-бял филм на Чарлз Видор. — Б.пр. ↑

Четири

Дори в моментите, когато истински вярваме, че сме двама души, това не е нищо друго, освен една илюзия. И ако можехме да разбираме болката на другите, светът щеше да бъде толкова различно място. Всъщност животните могат да разбират болката много по-добре.

Два месеца след преврата Тарък се озова във Второ управление в квартал „Сиркеджи“ благодарение на старите си „приятели“. Дни наред ял бой, беше станал кожа и кости от глад. Противопоставяше се на инат и на инат не признаваше вината, която искаха да му лепнат. Не беше шега, можеше да прекара вътре пет-шест години за едното нищо. Мислеше трескаво между побоищата, търсеше начин да се спаси. Издържа с нечовешка сила нескончаемите сеанси на изтезание и накрая те се предадоха, пуснаха го.

Полицаят, който го освободи, му казал следното: „Абе, негоднико! От теб би станал много добър актьор“.

В момента, в който се измъкна от Второ управление и стъпи на улицата, сякаш му поникнаха криле и щеше да полети. Беше успял, беше се спасил! Издържа на мъченията до последно. Не прояви малодушие като обвинените си другари, които го шпионираха. Благодарение на силния си отпор спаси както своя живот, така и техния.

Но радостта му не трая дълго. Преди да бяха изминали и пет минути, неприятната действителност го яхна с цялата си сила. Все още беше есен, но времето беше адски студено. А на гърба му имаше само една мръсна и дрипава риза. Беше гладен, нямаше пари. Ръцете и лицето му бяха черни от мръсотия, цялото му тяло беше в засъхнала кръв и рани, хванали корички. Издаваше отвратителна воня. Хората, които минаваха покрай него, мръщеха лица и извръщаха глави.

Вървя до автобусната спирка. Всеки момент щеше да потегли автобусът за „Карагюмрюк“. Нямаше нито пари, нито билет, но въпреки това се качи. Шофьорът първо щеше да го скастри, но като видя окаяното му състояние, се отказа.

Отправи се към средната врата, забоде поглед в пода, не помръдваше; просто остана там. Много се срамуваше.

А не трябваше ли да се срамуват те? Тези, които го биха, които го псуваха, които го оставиха гладен, тези, които вгорчиха живота му. Те.

По едно време срамежливо повдигна глава и видя как едно момиче го наблюдава с интерес и погнуса. Момичето имаше много сладко лице. Във формата на сърце, с млечнобяла кожа. Когато беше хванато, че наблюдава жалкия мъж, то уплашено се отдалечи в задния край на рейса.

Тарък никога нямаше да забрави това бягство.

Въпреки това не се ядоса на момичето. Защото щом се видя в огледалото у дома, и той се изплаши. Приличаше на мъртвец, излязъл от гроба.

Радостните и изпълнени с ужас крясъци на майка му. Баща му, който го затвори в една стая, за да не го види толкова окаян сестра му Тюлай… Празнина… Нищо… Отчаяние…

Въпреки това единствената картина от онзи ден, която не му излизаше от ума, беше бягството на момичето от автобуса.

Когато след два-три месеца се съвзе, започна да обикаля около Истанбулския университет. Дни наред търсеше момичето и накрая го намери. Седеше в кафето „Лънаралтъ“, до него имаше един добре облечен младеж. И двамата блестяха и изглеждаха здрави. На масата пред тях лежаха няколко дебели книги. Седна на една закътана маса и дълго ги наблюдава. Дори за миг погледът му срещна този на момичето. Разбира се, то не позна Тарък. Защото той вече приличаше на човек, макар ребрата му все още да се брояха от слабост… Нямаше нищо общо с проклетия ад от онзи ден.

Искаше му се да отиде при момичето и да се представи. Да, госпожице, права сте, онзи ден бях в ужасно състояние, знам. Миришех ужасно, да. За жалост в ареста няма как да се изкъпеш. На всичкото отгоре не се държат много добре с хората. Изпотрошиха ми всички кокали например, пускаха ми ток по най-чувствителните места. Майстори са в боя и ритниците, дотолкова, че на външен вид изобщо не си личи какви поражения са ти нанесли, но в тоалетната пикаеш кръв. Но най-страшният е психическият тормоз, скъпа госпожице. На ден ти казват по петдесет пъти: „Край с теб!“ и ти наистина вярваш, че си свършен. Споменават името на любим твой приятел и ти казват, че той те е предал. Смеят се с глас и ти се подиграват: „Абе, твоичкият излезе много паянтов, за две минути припадна като жена“. Вътре няма разлика между деня и нощта, скъпа госпожице, винаги е тъмно. Знаете ли колко е комфортно да си легнеш върху два вестника, след като дни наред си лежал на влажния бетон? Такъв е животът, създаден е на принципа на относителността.

Докато си рецитираше този монолог, изведнъж го осени една ужасяваща истина. Докато той е бил вътре, докато е ял бой, докато те са били вътре, докато някои са умирали, а други са били осакатявани, навън животът е продължавал по същия начин. Абсолютно никой нямаше представа за тяхното съществуване. И колкото и да се опитва да обясни — Да обясняват! — абсолютно никой няма да разбере. Очите му се насълзиха, опита се да скрие сълзите си. После най-вулгарно напсува наум всички, които не знаеха, и още по-лошите — тези, които знаеха, но не им пукаше.

Всъщност обичаше хората. Но все забравяше, че ги оприличава на ято врабчета. С врабчетата не можеш да споделяш мъката си, за врабчетата не се плаче. Тях само ги обичаш и им даваш храна. И когато се нахранят, те отлитат.

Той беше едно от тези врабчета. Което в един момент изгубило пътя си и останало съвсем само. Трудно е да си само малко врабче. Особено през зимата, на врабчето може да му се случи какво ли не… Размахва криле в натежалите от сняг клони с цялата си сила, за да открие изгубените си приятели. Не ги намира. Замръзва, склонно е да умре от глад и безнадеждност.

После, един ден то отново намира изгубените си приятели. И така се радва, миличкото…

Но врабчетата не се питат едно друго къде са били, не се питат и дали са били гладни, или бедни.

А врабчето има да им разказва толкова много. На инат не спира да чирика. Чик-чирик, чик-чирик.

Когато излезе от „вътре“, Тарък подходи към хората точно като онова малко врабче. Казваше им: „Хайде, питайте ме какво преживях. Да знаете колко беше страшно, да знаете колко страдах…“.

В началото го поглеждаха с неразбиране и леко съжаление. А когато ги умоляваше да им разказва, те му се подиграваха. Обвинили са го за „Правене на литература“.

Значи, докато целият беше в кръв, докато трепереше и се гърчеше като куче върху студения бетон, е правел литература! По време на мъченията, когато секундите му се струваха години, докато слушаше собствените си викове и когато в един миг престана да може да усеща дори болката, е правел литература, така ли? Да, да, правеше литература! Естествено.

Тогава Тарък млъкна, намери убежище в самотата и книгите. Четеше с часове, опитваше се да разбере какво му се случи.

За жалост имаше да пати още. Прибраха го вътре още веднъж. После още веднъж, и още веднъж… Сновеше като совалка между Първо и Второ управление.

След като успя да се измъкне за последен път, реши да промени живота си изцяло. Отказа се напълно от старите си мисли и идеали. Трябваше да прекъсне всички връзки със старите си приятели. В началото уж се опитаха да говорят с него, да го разберат. Когато не го разбраха, го заплашиха. Няколко пъти го пресрещнаха в тъмните улици, блъскаха го, искаха да го сплашат. Когато видяха, че не се плаши и че е твърдо решен, бяха принудени да го оставят на мира. И революционните им идеи, и заплахите им бяха само блъф.

След дългите самотни дни, през които изследваше себе си, преживяното и постъпките си, пак се включи в живота с нова енергия. Беше решил да открие нови лица, нов живот и да се сътвори отново. Започна да се мотае в ученическите кафенета в Хисар. В квартала се сприятели с младежите, които учеха в гимназията, най-вече с момичетата. Помагаше им за домашните, даваше им съвети за сърдечните проблеми.

След това попадна на новооткриващите се интелектуални кафенета и заведения в „Бейоглу“.

Успяваше да впечатли всеки, с когото се запознаеше. Ако ще е с интелект, да е с интелект, ако ще е със знания, да е със знания. Той притежаваше и двете. И то в повече. Четеше непрекъснато и учеше нови неща. В джобовете на палтото му винаги имаше една-две книги. През уикендите не изпускаше класическите концерти в Културния център „Ататюрк“, следеше изложбите на живопис и скулптура. Знаеше наизуст различни изкуствоведски теории, думи на известни философи, казваше ги в удобен момент и печелеше възхищението на всички.

Вече беше поумнял. На никого и дума не казваше за това, което му минаваше през ума. Беше станал добър слушател. А хората бяха толкова петимни за глупави разговори. Не им омръзваше да говорят с часове за дребния си свят, за дребните си амбиции, за надеждите и копнежите си.

И той се включваше в тази игра. Опитваше се да види добрите страни на всички хора, с които се запознаваше, хвалеше ги, превъзнасяше качествата им. Те умираха да бъдат заедно с Тарък. Защото винаги ставаше дума за тях самите. За техните способности, хубост, интелект, разбирания и силата на интуицията им…

Усмивката върху лицето на Тарък винаги излъчваше съчувствие и беше изпълнена с мъдрост. Всъщност сърцето му кървеше. Трупаше в себе си всичко, което не можеше да каже, и това го задушаваше. Когато го налегнеше гняв, нощем излизаше навън. В съня си размяташе юмруци в тъмнината, бореше се със сенките, скърцаше със зъби.

Никога не забрави думите на полицая, който го бе освободил, когато беше в ареста. „От теб би станал много добър актьор, негоднико!“ Онзи полицай беше изключително прав. Да, от него наистина би станал добър актьор. Защото разбираше хората и създаваше у тях такова впечатление, каквото те очакваха. Според случая можеше да бъде интелектуалец, обикновен човек, понякога смел, друг път страхлив, безделник, отзивчив, състрадателен, приятел, довереник, смелчага, предан. Тоест заблуждаваше хората много умело.

Непрекъснато влизаше в роля и сякаш беше забравил кой е всъщност.

Дори по време на мъченията мозъкът му не спираше да работи като часовник и се опитваше да разгадае личностите на мъчителите си. И успяваше. Дори на моменти ги разиграваше. По време на разпитите казваше по една-две думи и направо ги натръшкваше един връз друг. Докато възвеличаваше един, се подиграваше на друг, докато ласкаеше нечий интелект, показваше на всички глупостта на друг. Накрая оставяха Тарък и започваха словесен дуел помежду си, понякога дори се блъскаха.

Отърва се благодарение на ината си. Отново си възвърна свободата.

Когато чу, че в „Бейоглу“ са отворили артистичен бар на име „Избата“, веднага отиде там. Беше място за бохеми, атмосферата му хареса. Започна да ходи всяка вечер. Запозна се с куп пародийни художници, писатели, поети, кинодейци, музиканти… Повечето от тях бяха бездарни, от никой нищо нямаше да излезе и щяха да прекарат живота си като зеленчуци. Но те не го знаеха.

В „Избата“ идваха хубави жени и момичета. Тарък обичаше жените. Винаги ги е обичал.

И жените го харесваха. Особено в леглото. Но когато научеха истината за живота му, веднага бягаха. Ето защо той им разказваше различни лъжи. Понякога беше собственик на рекламна агенция, понякога студент в Академията, друг път разхайтен син на богат баща… Беше научил какви ли не начини, за да се продаде, и използваше всичките. Когато можеше, се обличаше различно, говореше различно. Отдавна беше разбрал, че да си различен, е предимство. Жените обичаха тайнствените мъже. Ех, къде щяха да намерят по-тайнствен от него, бил той грозен, стар, хубав или млад. Засипваше с комплименти всяка жена, която видеше, и се държеше като лудо влюбен. А това побъркваше всички жени.

После се запозна с Етхем. Той беше изключително начетен мъж. От философията до историята, от литературата до социологията, можеше да говори с часове на всяка тема, и то без да престане да бъде интересен. Между тях възникна хубаво приятелство. Тарък научи много неща от него. В негово присъствие можеше да махне своите маски, макар и не напълно. Етхем също не му разказваше всичко, естествено, приятелството им си имаше граница. Защото Етхем беше прекомерно спокоен човек, не му пукаше за някои горчиви житейски истини. Понякога нараняваше Тарък с пълната си безчувственост, със спокойствието си, което прерастваше в безсърдечност, но не му дремеше за това. Например по отношение на парите беше точно един дребен буржоа. Веднъж Тарък остана без пари и срам не срам, трябваше да поиска от него.

— Да не говорим за това, синко. Ако ти дам пари, ще се почувстваш задължен, а това ще развали непринудеността на отношенията ни. Моят дом е и твой дом, остани колкото искаш, сподели всичко, което имам, но не ми искай заем!

Когато размисли, Тарък разбра, че Етхем е бил прав и се възхити на прямотата му.

И ето как започна да остава в дома му почти всяка нощ.

Докато приятелството им напредваше, Тарък влезе в етап на изграждане на нов имидж. Вече се притесняваше от вечната усмивка, лепната на лицето му, и от маската на разбиращия. Беше му писнало непрекъснато да се харесва на хората и да се опитва да им бъде полезен. И без това типовете в „Избата“ не приличаха на гимназистите в крайбрежните кафенета. Колко можеше да ги ласкае, колко можеше да ги шокира? Щеше да дойде момент, в който Тарък щеше да им омръзне.

За да може да оцелее, трябваше да разработи нова личност. Този път започна да показва зъбите си. Стана саркастичен и агресивен мъж. Този, който доскоро лустросваше добрите човешки страни, сега търсеше лошите и ги изваждаше на бял свят с тънко и остро чувство за хумор. Пробождаше безмилостно всички. Видя, че и това им харесва, и реши да играе тази роля, докогато може. Вече беше откачалката на бар „Избата“, клоунът. Казваше интелигентно и под формата на хумор неща, които никой не смееше да изрече, забавляваше всички.

В началото много ги разсмиваше, развеселяваше ги добре. Но след известно време и това им омръзна.

Тогава Тарък стана силно раздразнителен и рязък. Подигравките и нападките му преминаха границата. Дотолкова, че накрая никой не можеше да го понася. Но Етхем винаги го подкрепяше. Дори понякога така се усмихваше под мустак, сякаш го поощряваше да се държи по този начин.

За кратко време Тарък се превърна в обект на отвращение. Все още никой не знаеше нищо за миналото и самоличността му. Някога, когато им се подмазваше, не му позволяваха да влезе между тях, когато взе да се прави на палячо и се шегуваше, го наблюдаваха и се забавляваха, когато стана саркастичен и груб, го отхвърлиха. Но никой не се беше заинтересувал какъв е Тарък като човек.

* * *

— С тези остри наблюдения върху моята индивидуалност, по-точно моите индивидуалности, честно казано, ме просълзи, рожбо.

— Последните ми две години бяха изпълнени с теб. С това, което ми бе разказвал, с това, което ми бе писал, с това, което преживяхме… Скитах между редовете и спомените ти като детектив.

— Моите писания ли?

Жената посочи пожълтелите листове върху масата.

— Пишеше по нещо във всяка кръчма, в която ходехме, помниш ли? Няколко изречения, понякога един параграф, друг път една дума. Върху салфетки, бележници, хартия от слама… Прибрах и запазих всичко, което си писал.

— Защо?

— Не знам. Явно съм един вид колекционер. Колекционер на спомени. Освен това знаех, че някой ден ще се разделим. Струва ми се, че исках да ми остане нещо от теб.

— Честно казано, впечатлен съм!

— След като те разгадах, и аз се впечатлих от теб. Де да можех да те разбирам така добре и когато бяхме заедно. Тогава вероятно нямаше да се страхувам толкова от теб.

— Винаги, когато започнех да разказвам какво съм преживял, ти променяше темата с чувство на неописуема паника.

— По едно време темата за изтезанието ме влудяваше. Не исках да приема, че съществува нещо такова. След като научих за миналото ти, по някакъв странен начин започнах да сънувам същия този кошмар всяка вечер. Сънят беше отвратителен. Намирам се в тъмно и студено място. Очите, ръцете, дланите ми са завързани. Някой си гаси цигарата в рамото ми, изтръгва ми ноктите, хваща ме за косата и ме влачи по пода… Крещя с цяло гърло. Как е възможно човек да постъпва така с друг човек! Аз крещя, а те се смеят, сякаш това, което вършат, им доставя още по-голямо удоволствие. След това се събуждам. Плувнала в пот, задъхана. С чувство на страшно негодувание и ужас. С болка, от която ми се повдига. Кажи ми… Аз не можах да я понеса дори в съня си, ти как си я издържал в реалния живот?

По устните на мъжа премина отровна усмивка.

— Беше трудно, рожбо… Много трудно. Винаги си представях един плаж. Всъщност място, което никога не бях виждал, но щом затворех очи, гледката изникваше пред мен като жива. Вероятно съм съзрял този плаж в някой филм. Синьо-зелено море, палми, наведени над морето, пясък с цвят на злато… Когато имах чувството, че умирам, си представях плажа и, кълна се, вярвах, че ще оживея и някой ден ще отида там. Около мен щеше да има кое от кое по-красиви момичета и щях да се любя с всичките. Бях си обещал и други неща. Ако успеех да се измъкна жив от ръцете им, никога повече нямаше да си почерням живота с разни глупави проблеми. Нямаше да мисля за бъдещето, щях да живея за мига, и то по възможно най-разумния начин.

— Но не можа да удържиш на думата си.

— Да, не можах. Всичко се забравя. Когато необичайните дни свършат, обичайните се стоварват върху хората със своите безсмислици. Свободата и светлият ден, за които толкова си мечтал и в името на които си плакал, се превръщат в нещо рутинно.

— Когато лежеше до мен гол, все търсех белези по тялото ти. Но нищо не можех да видя.

— Раните рано или късно заздравяват. Тези, които остават, разрушават сърцето и ума. Самота, която никога не отминава. Омраза, която никога не свършва.

— Когато започнеше да ми разказваш за това, исках да се разкрещя и да избягам от теб.

— Най-лошото беше да си сам в килията. Там губиш представа за времето, след известно време нишката се къса напълно. Не знаеш нощ ли е, или ден, от години ли си там, или от месеци. Възможно е да са изминали само няколко дни, но не можеш да си сигурен. Крясъци, викове. Във всяка килия има някой, който страда. Връзката ти с реалността отслабва все повече и повече. Не можеш да повярваш, че на сто метра по-нататък има друг живот, че хората продължават да живеят, че децата играят футбол, че жените ходят на пазар, както обикновено. Не искаш да повярваш. Казваш си, че ако за теб времето е спряло, трябва да спре за всички. Но то не спира. Никой никого не разбира. Всеки изживява мъката си сам. Както радостта и щастието си. На този свят живеем сами. Дори в моментите, когато истински вярваме, че сме двама души, това не е нищо друго, освен една илюзия. — Главата на мъжа клюмна напред. Гласът му изчезна.

— Плачеш ли?

— Да, плача. Защото ми е много мъчно, че едно живо същество се е развило така, тоест че човек е толкова безчувствен. И ако можехме да разбираме болката на другите, светът щеше да бъде толкова различно място. Всъщност животните могат да разбират болката много по-добре. Ако не друго, то да бяхме поне като тях.

През отворения прозорец влезе внезапен полъх, разбърка неподредените листове на масата, няколко паднаха на пода. Жената се изправи, за да затвори прозореца. Когато минаваше покрай мъжа, се опита да го погледне. Незнайно защо, докато затваряше прозореца се забави, известно време се загледа в улицата. Найлонови торбички летяха из въздуха. Жената от отсрещния блок, която переше килим, изглеждаше доста весела. Беше на колене, разстилаше пяната по килима с четка и в същото време си говореше с жената от отсрещния блок, която миеше прозорци.

Когато Айсел се върна, видя, че мъжът си е тръгнал.

Пет

Палячото не спираше да поклаща шапката си, на която бяха закачени звънци. Плачеше само нощем.

Бяха минали няколко седмици. Айсел вече всяка вечер следеше този интригуващ, но противен мъж.

Цялото му поведение е абсурдно и смущаващо. Заяжда се винаги и с всички, подиграва се, саркастичен е, разплаква ги. Държанието му намирисва на театралничене. Докато говори, размахва ръцете и краката си неестествено и ги движи грациозно, което е доста странно за един мъж. Когато слуша някого, накланя странно глава на една страна, сключва здраво пръстите си и заема особена поза.

Наистина, с изключение на Етхем никой не го харесва. Правят се, че не го виждат, а когато седне до тях, смръщват лицата си така, сякаш виждат хлебарка. А Тарък си е майстор да налива масло в огъня. Заяжда се с хората около себе си толкова брутално, че понякога Айсел се стряска. Сякаш Тарък е ранена птица, попаднала сред свои, и иска да бъде разкъсана от тях. Сякаш иска да се самоубие.

Една вечер се срещнаха пред гимназията „Галатасарай“. Айсел вървеше към Тунела[1], а Тарък като че ли чакаше някого. Когато видя Айсел, лицето му се озари от удоволствие, което не можа да скрие. Трябваше да положи малко усилие, за да си надене онази подигравателна маска, която познаваме. После с пъргави крачки се запъти към момичето.

— Здравей, ледена кралице! — каза, като се поклони до земята. Все едно не са се срещнали на улицата, а на бал. Минаващите покрай тях се обръщаха и гледаха този странен мъж.

— Здравей — отвърна Айсел леко смутена.

— Накъде така, пиленце?

Айсел искаше да му каже нещо, с което да го матира, нещо умно, с което да го подразни, но от устата й излязоха само три къси и простички думи:

— Какво те интересува?

— Защо се държиш с мен толкова грубо?

— По грубост не мога да се меря с теб.

— Лъжеш се, рожбо! Аз съм най-учтивият мъж, който можеш да видиш около себе си.

— Мисля, че си малко прекалено учтив!

Тарък сякаш се вкисна. Но не се смути, протегна се и нежно хвана момичето за рамото.

— Да станем приятели, Айсел. Да идем да седнем някъде, разкажа ми за проблемите си, ще те изслушам. На този свят няма да намериш по-добър слушател от мен, повярвай ми!

— Нямам какво да разказвам — измърмори тя.

— Хайде, де! Стига си кокетничила!

Посочи към Чичек Пасажъ[2].

— Знам една кръчма там. Хайде, ела с мен!

Пресякоха между жужащите коли и влязоха в пасажа. Цялата предна част на заведението гледаше към рибния пазар. Един висок, едър, с голямо чело и облечен в изгладен костюм мъж се наведе и ги поздрави. Подаде ръка и се здрависа и с двамата.

— Мадмоазел… Мосю… Моля, заповядайте.

— Как е Негово Превъзходителство?

— Мерси боку, мосю Тарък! Много се радвам да ви видя. Ръза, синко, погрижи се за гостите.

Отдалечи се на бегом, за да се здрависа с другите, които влизаха.

Айсел се засмя притеснено и прошепна на Тарък:

— Кой е този мъж?

— Наричат го Интелектуалеца Ирфан. В неговия свят всички мъже са мосю, а жените мадам или мадмоазел. Той самият е голям почитател на френската култура.

— Личи си.

Келнер с уморен поглед ги настани на една свободна маса за двама. След това извади от джоба си мръсно тефтерче и химикалка със счупен връх и зачака. Без да попита Айсел, Тарък поръча пържени картофи, салата хайдари, пържени миди и две бири. След като келнерът се отдалечи, Тарък се обърна към нея и каза:

— Ако искаш още нещо, да поръчаме.

Айсел поклати глава в смисъл „не“.

Не си говориха, докато чакаха да донесат храната. Айсел усещаше върху себе си странния, подигравателен, любопитен и малко мрачен поглед на Тарък, ядосваше се, че е приела поканата му, и искаше да си тръгне, но не можеше да помръдне от мястото си.

— Защо ме гледаш така?

— Просто така — отвърна Тарък.

Притеснена от напрежението на масата, Айсел извърна глава към прозореца и се загледа в хората, които пазаруваха от плод-зеленчука срещу заведението. Пълното тяло на продавача непрекъснато се накланяше към щайгите с пресни зеленчуци и искрящи плодове. Теглеше ги, взимаше пари, връщаше ресто, а в моментите, когато оставаше свободен, засукваше мазните си мустаци или проверяваше с ръка големината на корема си.

Изведнъж Тарък попита:

— Коя си ти, Айсел? — в гласа му имаше истинско любопитство.

Тя се обърна към него и повдигна рамене.

— Никоя. Всъщност ти кой си?

— Всъщност аз съм никой. Някакъв нещастник. Роден от нищото, копелето Тарък.

Айсел не можа да се въздържи и се засмя. Тарък също се засмя. Сякаш не на момичето, а на собствените си думи. Повдигна рамене, прокашля се така, все едно намекваше, че ще каже нещо важно.

— Ще ти кажа нещо, Айсел. Ще прозвучи като клише, но… От онази вечер мисля все за теб.

— Как така?

— Ооо, виж, по-добре да не говоря за тази част. Защото в главата ми се въртят много цветисти неща. Ако ги чуеш, ще ми стовариш някоя саксия. — Айсел усети, че се изчервява, ушите й бяха пламнали. А Тарък й се усмихваше с особено изражение. Продължи, без да й даде възможност да каже нещо: — Името Айсел изобщо не ти отива, знаеш ли?

Лицето на момичето помръкна, сякаш по него премина някаква сянка.

— Защо не ми отива?

— Не знам. Когато кажа Айсел, пред очите ми оживява глуповато махленско момиче с хубаво бяло лице и едри бедра. А ти… На теб повече би ти прилягал някой средновековен замък.

Като че ли щеше да каже още нещо, но замълча. Погледна момичето леко злобно:

— Носът ти е малко крив, знаеш ли?

Айсел беше изненадана. В такива моменти очите й леко се изкривяваха. Усети го и тревожно извърна поглед. Отново насочи интереса си към пълничкия продавач.

— Искам да целуна този твой крив нос.

Прииска й се да се разсърди на мъжа, но пак не успя.

— Знаеш ли стихотворението за Айсел?

— Аз не обичам стихове — отвърна тя.

— И аз не обичам, но това ми беше харесало: „Айсел, върви си, аз не съм за теб, лош съм, мрачен и малко грозен, Айсел, върви си, не те искам…“ стихотворението беше нещо такова. Но накрая завършва с „Айсел, обичам те“. Интересно. Все едно е написано за нас двамата.

Лицето на Айсел се сбръчка подигравателно.

— Голям романтик си бил!

Дойдоха бирите и мезетата. Ядоха и пиха безмълвно. Тарък лека-полека разприказва момичето с хитрите си въпроси. Насърчаваше го, като използваше правилните думи на правилното място. А? Хммм… Виж ти! Напълно си права! Точно така! Браво, момиче! Разбира се, че мислиш правилно!

В рамките на половин час беше научил най-важните истини за живота на Айсел. За майката, която не познаваше, за незаинтересования баща, за откачената леля, за една любов, завършила с неудовлетворение…

— Много ли обичаше онзи мъж?

Айсел поклати глава. Направи се, че изтрива носа си, за да скрие насълзените си очи.

С няколко уместни въпроса Тарък разгада тази връзка. Беше една обикновена, елементарна, депресираща любовна история. Погледна малкото лице на Айсел състрадателно. Прииска му се да й каже: „Рожбо, ако те изчукам хубавичко, всичките ти любовни терзания ще изчезнат на мига“. Представи си как ще реагира момичето, ако чуе това, не можа да се сдържи и се засмя. Когато момичето го попита защо се смее, отговори, че се е сетил за един анекдот и разказа глупав виц, който си спомни в момента.

В резултат на тези разговори и усмивки, макар и малко, Айсел се беше отърсила от напрежението и сега отпиваше от бирата си и наблюдавайте Тарък с любопитство. Незнайно защо, беше започнал да й става симпатичен. Да, облеклото и косата му бяха някак странни, но… Беше облечен в избелял пуловер с биета от сива кожа на яката и маншетите, който явно бе купен от скъп магазин, но вече беше твърде овехтял. А и ръкавите му бяха малко къси, сякаш го е взел назаем от някой. Ръцете и ноктите на Тарък бяха много чисти. Китките му, част от които се показваха, бяха тъмни и покрити с гъсти косми. Под пуловера се очертаваше стройното му мускулесто тяло. Лицето му беше гладко обръснато, но нямаше и следа от порязване.

— Свърши ли да ме изследваш, рожбо?

Айсел извърна поглед, извади една смачкана цигара от торбата си и я запали.

— Цигарите развалят секса — каза мъжът, облягайки се назад.

— Какво означава това?

— Означава, че ако пушиш, не можеш да правиш добър секс. Хем миришеш лошо, хем бързо се задъхваш. Аз затова не пуша. Когато опре до секс, искам винаги да съм във форма.

Изведнъж лицето на момичето помръкна.

— Защо ме гледаш така? Сърдиш ли се?

— Ти наистина си копеле! Преди малко преструваше ли се?

Тарък първо се наклони напред. Устните му бяха полуотворени, все едно се усмихваше, но изражението му беше строго.

— Сексът е най-важното нещо в този свят, хубавице. Ако не правим редовен секс, ще се разболеем. Направо ще откачим. Ти правила ли си любов преди?

Айсел не отговори, обърна глава на другата страна.

— Отговори ми!

— Какво ти пука?

— Никога ли? Значи онзи некадърник не те е докоснал?

— Кой ти даде правото да говориш за него?

— Да те науча ли? Искаш ли?

— Ти извратеняк ли си?

— Би могло да се каже и така. Не забелязваш ли, че като не правиш секс, пропиляваш живота си?

— Не забелязвам!

— Упорита си.

— Аз тръгвам — каза Айсел, дръпна палтото си от стола, на който го беше окачила. Тарък хвана края на палтото, Айсел загуби равновесие и за малко щеше да падне върху мъжа. Той я хвана за ръката и я накара да седне.

— Защо се държиш като елементарно момиче, рожбо?

— Пусни ме!

— Не! Сядай тук!

Очите й бяха насълзени, устните й трепереха. Но бързо се съвзе. Седна. После на лицето й се появи отровна усмивка. Сега беше като дете, което е решено да си отмъсти.

— Да знаеш какво говорят за теб в „Избата“!

Тарък сякаш се отпусна.

— И какво говорели смотаняците?

— Казват, че си такъв. А някои твърдят, че печелиш пари, като продаваш жени.

Лицето на мъжа се вкамени.

— Можела си и да нараняваш добре! — промърмори. След това изражението му омекна, повдигна рамене. — В „Избата“ всички са глупаци. Вчера тичаха подир един идеал като стадо, а днес се реят в нищото. В момента могат да се подиграват с мен, защото аз им го позволявам. Кажа ли им някоя добра дума, на мига ще се превърнат в кучета и ще замахат с опашки. По едно време държах всички в шепите си. Ако поискам, пак ще го направя, но не си струва да се занимавам с тези нещастници.

— Наистина ли си такъв? — попита тя с любопитството на дете.

Тарък се засмя.

— Ела с мен тази нощ и ще ти покажа.

— Много си смешен.

— Говоря сериозно. Довечера ще остана у Етхем. Ела с мен!

— Ох, пак започна!

— Ще те направя толкова щастлива, колкото не си и мечтала. Дори ще те подлудя.

— Говориш глупости! — каза Айсел и този път се изправи категорично. Повдигна челюстта си нагоре и си облече палтото.

Тарък се облегна назад с болезнена усмивка.

— Знаеш ли? — каза с твърде неприятен глас. — Ти си откъсната. Откъснала си се от тази земя, от тази планета… Като летящ балон. Рееш се в нищото.

— Всъщност ти си откъснат! — изкрещя Айсел, стана и изхвърча от механата. Беше толкова гневна, че тичаше, сякаш я гонят конници. Когато се изкачи на площада, беше останала без дъх. След това гневът й премина. И то изведнъж. Лицето й помръкна, раменете й се отпуснаха. Да, имаше нужда от топлина, от любов, правилно! Но защо й се изпречи не някой друг, а точно мъж като Тарък? Някакъв клоун! За какъв се мислеше? С намазаната си с брилянтин коса, с глупавото си пардесю, за какъв се мислеше? А когато говори, си движи ръцете толкова особено…

И въпреки това… Зад онзи остър, подигравателен поглед нямаше ли една трогателна болка? Беше сигурна, че Тарък не е такъв, какъвто изглежда, по-точно, такъв, какъвто искаше да изглежда. Да, подиграваше се с всички като дворцов клоун, шегуваше се безпощадно, постоянно поклащаше шапката си, на която бяха закачени звънци. Но когато свалят костюмите си, палячовците не се ли превръщат в съвсем различни хора?

Обърна се назад с надежда, която се опита да скрие дори от себе си. Искаше й се Тарък да е тръгнал след нея, да я хване за рамото точно както в миналата нощ и…

Но зад нея нямаше никой. За миг си помисли да се върне в механата и да се извини. Отказа се.

* * *

— Знаеш ли кое ме засегна най-много онази вечер? Това, че не ме хареса, че ме омаловажи. А аз цяла нощ се опитвах да разтопя ледовете ти. Горкият аз, бях принуден да слушам за дребната ти любов. Да не мислиш, че ми беше лесно да си сложа маската на разбиращия и да клатя глава като кукла, докато ти дрънкаше глупости?

Лицето на жената се намръщи.

— Бях младо момиче. А в онази нощ твоята единствена цел беше да ме изчукаш!

— Та аз никога не съм го отричал! Ти изглеждаше студена и странна. Гледаше ме отвисоко. Беше сама като куче, но въпреки това не ме искаше.

— Външният ти вид ме отблъскваше. А и онези твои особени погледи… Ти ме притесняваше. Плашеше ме.

— Добре, а как стана така, че бяхме заедно? Кога престанахме да се караме?

— Онази нощ с многото хора у Етхем…

— А! Партито с лефер и вино… Да, спомням си.

— Всички бяха там. Етхем цяла нощ говори за свободния секс. След това, по някое време, ти и Рашид се скарахте. Всички се намесиха и после треснахте вратата и си тръгнахте един по един. Останах сама с Етхем. Но след това ти се върна. Онази нощ за пръв път те погледнах с други очи и почувствах нещо различно. Твоята дързост, твоята мрачност, твоят сарказъм ме бяха омагьосали.

— Тогава бях много депресиран. Търсех си поводи да се заяждам. Онази нощ доста се постарах да стане скандал.

[1] Най-старата двупосочна метролиния, разположена в европейската част на Истанбул. — Б.пр. ↑

[2] Известен пасаж от 1876 г., който се намира в изгорелия театър „Наум“. — Б.пр. ↑

Шест

Душите ви са отходни ями, но твърдите, че сте невинни ангели. Причината за революционните ви убеждения е вашето раздуто его, за писането на стихове също, както и за философските ви спорове!

Етхем живееше на партера в стар четириетажен блок в квартал „Джихангир“ на една от улиците, която слизаше към Топхане. Тази улица по нищо не се различаваше от която и да е улица в някой анадолски град. С потъналите в прах разнебитени прагове, със сополивите деца, с неподдържаните и преждевременно остарели жени… От намиращата се наблизо дърводелската работилница не спираха да се чуват звуци от триони и чукове. А съседното кафене винаги беше пълно с младежи със свлечени рамене и стари мъже, изсъхнали и спечени като пръст.

Външната врата се отваряше към малък хол без антре. Нещото, което веднага правеше впечатление, беше огромната печка за дърва, поставена в средата на хола. Пердетата винаги бяха спуснати и вътре беше тъмно. Въздухът беше тежък, защото не се проветряваше достатъчно.

Две големи кресла, взети от дома на някакъв роднина, миндери по земята, направени в Капалъчаршъ, два стари килима, голяма маса, графики, окачени по стените, няколко театрални афиша… Това беше холът. Беше претъпкан с книги и списания, в ъглите, по стените, до креслата, върху и под дървената маса, която се ползваше за хранене. Сякаш това не стигаше, по пода имаше книги в различни по големина отворени кашони.

Кухнята представляваше малко помещение, отделено от хола с отворен плот. Етхем беше добър готвач и в къщата никога не липсваше вечеря. Обожаваше да си говори с хората, докато готви.

В този малък дом нямаше баня. Имаше само една малка и тъмна тоалетна. И един измислен душ. За да се къпе, Етхем ходеше два пъти в седмицата във вилата на родителите си в Есентепе.

От всяка гледна точка първата вечер на Айсел в този дом беше интересна.

В една леденостудена нощ тримата бяха се отделили от печката в „Избата“ и бяха дошли тук: Етхем, Айсел и Тарък.

Етхем извади наръч дърва от една ниша в стената, прикрита със завеса, и започна да пали огромната печка. Сложи смолисти разпалки върху дървата, най-отгоре скупчи намачкани вестници и запали с кибрит. Когато печката се разгоря шумно, той разтри длани и се усмихна щастливо.

Беше купил лефер от рибния пазар. Докато той чистеше и осоляваше рибата, Айсел направи салата и му помагаше с това-онова. „Изчисти магданоза, Айсел, нарежи два моркова, трябва ни и ситно нарязан лук…“ Всъщност човекът нямаше голяма нужда от помощник, защото в кухнята се справяше завидно добре. Не можеше да изчака, взимаше магданоза и лука от непохватните ръце на Айсел и бързо ги нарязваше. Ясно беше, че имаше нужда само от публика. Защото умираше да говори и да прави шоу.

Айсел гледаше към хола, наблюдаваше Тарък. Не знаеше защо тази нощ се замота с Етхем и дойде в дома му. Чувстваше смътно вълнение и някакво безпокойство.

Тарък се бе излегнал спокойно в едно кресло, показвайки, че не се чувства чужд в този дом, и разлистваше книга. Изглеждаше, че не се интересува от Айсел.

Етхем приготвяше скарата и говореше.

— Готвенето е прецизна работа, красавице. Знаеш ли коя е най-голямата тайна? Продуктите трябва да са много пресни. Например рибата… Убийство е да я препичаш. Най-много петнайсет минути, това е достатъчно. Да кажем, че готвиш зеленчуци… Ако пльоснеш разводнено ядене на огъня, нищо няма да се получи. Храната иска отношение, иска старание. Същото като да правиш любов. Ти любила ли си се преди?

— Моля? — по лицето на Айсел се изписа учудване.

— Попитах дали си правила любов. Виждам как гледаш Тарък и…

Айсел почервеня като рак.

— Не го гледам — промърмори.

Етхем се изсмя подигравателно. Поръси с малко бяло вино осолените и нарязани лефери и ги нареди върху скарата. След малко вътре се разнесе непоносима миризма.

— Тази вечер тук ще мирише лошо — каза той. — Ако беше лято, щях да изпека рибата пред вратата.

Айсел се замисли какво ли е да печеш риба пред вратата. Обзе я паника, която се появи незнайно откъде. Сякаш дните й минават напразно, сякаш животът й се изплъзва от ръцете… В нейния свят нямаше риби, които се пекат пред прага. Вратите нямаха дори прагове, никога не ги е имало. Докато беше заедно с баща си, домашната помощничка влизаше в кухнята два пъти в седмицата, готвеше някакви безвкусни постни яденета и след това ги прибираше в хладилника. Няколко дни ядяха едни и същи неща.

Етхем като че ли разбра за какво си мисли момичето.

— Не обръщай внимание, мила. Още си много млада. Когато е млад, човек нищо не разбира. Оценяваме живота, когато остареем. А ако си започнала да чувстваш, че нещо ти липсва, значи си на прав път. Това показва, че си пораснала.

Докато хапваха вечерята от печен лефер и пилаф със зеленчуци, стаята се изпълни с мелодия на китара на Ал ди Меола[1]. Признателното и щастливо изражение по лицето на Тарък привлече вниманието на Айсел. Хранеше се бавно, с ритуално спокойствие. Сдъвкваше всяка хапка, наслаждаваше й се, изпитваше удоволствие… А виното пиеше по малко, на много малки глътки. Сякаш беше благодарен за всяка една.

След вечерята и двамата се разприказваха. Каквато и тема да подхванеха, накрая все стигаха до едно и също място.

— Революцията е химера, синко. На младини кръвта на човек ври, вижда деформациите в обществените структури, забелязва кражбите, въобразява си, че може да ги поправи. А всъщност нищо не е такова, каквото изглежда. Зад тези работи има много тъмни сили. Виж как насъскаха младежите едни срещу други… През шейсетте години ха да стане нещо прекрасно, и веднага им отрязаха пътя. Толкова много убийства… Нито едно не беше случайно. Суперсилата Америка анализира грешките си в онези години много добре и никога повече няма да ги повтори. С тънките си сметки обърква целия свят. Нали ти казвам, революционната институция вече е рухнала. Светът премина в ръцете на други сили. Оттук насетне единствената революция е тази, която човек прави в себе си. Може би чак след това, благодарение на хората, чиито личностни революции се увенчаят с успех, ще може да се премине към един справедлив обществен живот.

— Напълно си прав, Етхем. Без индивидуална революция нищо не може да стане. Всички, които се развяват наоколо и казват, че са революционери, са догматици. И преди бяха изперкали, и все още са такива. Говореха гръмко, хвърлеха ли се в огъня, и пепел не оставяха. После ги видяхме всичките. Щом се промениха условията, се разпръснаха като песъчинки, размиха се. Играеха си на революционери така, както децата си играят на каубои. Жалко за тези, които осакатиха в затворите, и за умрелите! Толкова мъка отиде напразно!

Гневът и разочарованието в гласа на Тарък звучаха малко преувеличени.

— Потисната сексуалност! — извика Етхем. — В изостаналите страни младежите са подложени на сексуален тормоз. По този начин се появява опасна енергия. В много изостаналите държави слагат оръжие в ръцете на тези деца и ги карат да воюват едни с други. А в държавите, които не са толкова назадничави, колкото африканските, енергията се канализира във футболни мачове и прочее, за да се потисне напрежението. А енергията, която излъчват тези, които правят любов, е съвсем различна.

— Значи, казваш, не правете война, а любов!

По лицето на Етхем се разля широка усмивка.

— Точно така! Общество, което не може да изживее свободата на секса, никога няма да бъде свободно в истинския смисъл на думата. Вилхелм Райх[2] го разбра и направи своите експерименти. Всичко, което каза, беше истина. Затова го затвориха в лудница и го наблюдаваха как полудява и умира. Защото има една неоспорима истина: Когато сексуалността се изживее с цялата й непринуденост, на земята няма да има нито войни, нито някакви други лайна! Днес се връщаме към щастливия живот на древните племена, който наричаме „примитивен“. Ето защо правенето на секс се приема за нещо опасно. Ето защо религиите считат секса и хедонизма за грях. Не можеш да контролираш човек, който знае как да си доставя удоволствие, не можеш да го управляваш, не можеш да го излъжеш. Затова затвориха Райх в лудница. Защото идеите му бяха много опасни. Решиха, че теориите му са по-опасни дори от комунизма.

Впери поглед първо в Айсел, а после и в Тарък.

— Свободният секс трябва да се пропагандира, деца. Нужно е да се говори за него, да се спори, да се изживява. Това е единственият начин да се освободим от тази изостаналост, от средновековния манталитет.

Тарък се засмя с причудливо изражение.

— Трябва да се говори за секс и той да се изживява. Особено да се изживява! — каза и вдигна чашата си особено. Очите му блестяха ненормално, като звезди.

В този момент на вратата се позвъни. Бяха дошли Рашид, Тайфун, Нил, Ханъмели Мемед, Симтен и още някои. Трепереха на прага. Етхем ги покани вътре, като се смееше весело.

Известно време всичко вървеше добре. Рашид беше седнал по турски и дрънкаше на китарата си, свиреше латиноамерикански мелодии. Всеки се беше изтегнал в някой ъгъл. Във въздуха витаеше спокойствие и безгрижие.

Само Тарък се държеше неестествено. Може би се ядосваше, че разговорът му с Етхем остана недовършен. А може би беше пиян. Първо се изгаври с Рашид, който запя „We shall overcome“[3]. След това се заяде с Тайфун. След това седна до Симтен и се заигра с нея. В началото тя не спираше да се кикоти, но когато Тарък хвана дланта й и я притисна към половия си орган, смехът й секна, веднага отдръпна ръката си. С равнодушна усмивка на лице Тарък отново хвана ръката на момичето и пак я притисна там. Момичето този път май се ядоса и му каза нещо тихичко.

— Ако пипаш моя, честта ти няма да пострада, спокойно! — каза Тарък на висок глас. Очите му светеха от гняв.

Симтен стана от мястото си, седна на отсрещното кресло и се намръщи.

— Я остави момичето на мира! Щом не иска, защо я принуждаваш? — изръмжа Рашид.

— Какво ти пука! Запази овехтелите мисли за себе си! Какво, може би ти искаш да отведеш момичето и понеже не ти стиска, се правиш на рицар!

Рашид скочи на крака.

— Виж, приятел… Дръж се възпитано! Какъв ти е проблемът? Само за онази си работа мислиш, бе! На тази земя има войни, има глад! Това, което преживяхме…

— Знам по-добре от теб какво преживяхме. Освен това не съм ти никакъв приятел. — Той обиколи с поглед стаята. Всички го гледаха враждебно. — Не съм приятел на никого от вас! Всички сте глупаци! — изкрещя изведнъж. — Малките човечета на Райх! Всъщност мислите само за чукане, но се правите, че тичате след нещо съвсем различно, нещо много важно, нещо много свято! Душите ви са отходни ями, но твърдите, че сте невинни ангели. Причината за революционните ви убеждения е вашето раздуто его, за писането на стихове също, както и за философските ви спорове!

Мемед извика ядосано:

— Ей, ти защо омаловажаваш всички ценности? Хвърляш лайна по всичко, нихилист такъв!

Тарък дори не му обърна внимание. Продължи отровната си реч:

— Идвате в „Избата“ всяка вечер, палите цигари и кръстосвате крака, после спорите за Лакан[4], Фройд и Ницше. Глупави хора! А всъщност нямате представа какво се случва под носа ви! Не знаете нищо за улиците! Както ви е ясно, вместо да сте от левицата, предпочитате да се наливате и да се напивате, а после да четете стихове!

Рашид впери кървясалите си очи в Тарък и проговори с леден глас:

— Ах, ти… Ти един ден ще се самоубиеш, приятел! Това е краят за такъв като теб! — огъна показалеца си като пистолет и го опря в главата му. — Ето така ще дръпнеш спусъка! Ще си пръснеш мозъка с един куршум!

Тарък се олюля, сякаш му бяха ударили плесница, неподвижните му очи останаха втренчени в Рашид. След това се окопити и тръсна рамене:

— Може и да си прав — промърмори с каменно лице и се отправи към вратата. Взе си пардесюто от закачалката и излезе.

Етхем ядосано заговори на Рашид:

— Абе, това ли трябваше да направиш? Защо наговори на човека тези глупости? Защо щял да се самоубива?

— Е, батко Етхем, не виждаш ли как ни дразни?

— Това не знам! Всички говорите глупости! Що за свадлива младеж сте, бе! И две минути не можете да стоите спокойно!

Вече никой нямаше настроение, по един по двама напуснаха апартамента. Дори радостта на Етхем се беше изпарила, отпиваше от виното си натъжен.

Накрая остана само Айсел. Момичето беше объркано, не можеше да повярва, че вечерта, която започна толкова хубаво, завърши ужасно.

— И аз ще си тръгвам — промърмори.

— Можеш да останеш тук — отвърна Етхем. — Вътре има малка стая. Стана полунощ, ще ти е трудно да се прибереш в този час.

— Ами, всъщност много ще се радвам. И без това тази нощ не ми се прибира у дома.

— Ако искаш да се обадиш по телефона, имам един съсед на горния етаж, може да го помолим.

Айсел размисли над това предложение, после каза:

— Остави, няма нужда.

— Искаш ли още едно вино?

— Искам.

Етхем напълни чашата й.

— Всъщност всички са добри деца, но много ги притискат. Не могат да го преодолеят. Много им е трудно. Защото живеем в много изостанало общество. Но аз все пак имам надежди.

Сякаш не говореше на Айсел, а обясняваше на самия себе си.

Айсел мълчеше. Вътре в нея нарастваше странно чувство, мислеше си колко малко всъщност познаваше тези хора. От толкова време се събираха в „Избата“ всяка вечер, излизаха заедно, но кои бяха те наистина? Защо например, Тарък се впечатли толкова много от глупавите думи на Рашид?

— Тарък е много особен — измърмори тя. — Като че ли е враг на всички.

— В миналото на това момче са се случили много гадости. Но според мен най-накрая ще успее да се спаси, защото е умен мъж. Какво, да не би да се интересуваш от него?

— Не, моля те! — Лицето й се изчерви — Само… Странен е. Разхожда се с тънко палто в този студ. Не замръзва ли? Не носи и боти.

Етхем я погледна с лека почуда. Сякаш това бяха неща, за които не беше мислил преди.

В този момент се позвъни на вратата. Етхем отиде да отвори, беше Тарък.

— Какво, върна ли се?

— Поразходих се малко, задникът ми замръзна, ей! Времето било много студено — говореше той, докато сваляше палтото си. Лицето и ръцете му бяха посинели. Спря учуден, когато видя, че Айсел е все още там.

Усмихваше се на себе си, докато грееше ръце на печката. След като се стопли малко, дойде и седна до момичето. Сипа си вино и вдигна чашата си към Айсел.

— Пия за теб, Айсел!

Тя припряно избегна погледа му.

Този път протегна чаша към Етхем.

— Ей, какъв мъж си! — каза Етхем. — Този, който се заяжда, си ти!

— Всички да вървят в ада! Да не ходят в рая, за да не намърсят и него!

За миг Етхем огледа Тарък строго. Сякаш щеше да каже нещо, но се отказа и сви рамене. Вместо това намигна към Айсел.

— Ти остави другите… Това момиче те гледа лошо, синко.

Айсел извика ядосано:

— Аз не го гледам!

— Да — каза Тарък и се захили подигравателно. — Тя не ме гледа. Два пъти й предложих да си легнем, и двата пъти ми отказа.

— Ах, ти, мръсник! Да беше поднесъл първо букет на момичето! Мислиш само за чукане!

Айсел не разбра дали говорят сериозно, или се шегуват. Нервно се размърда на мястото си.

— Шегуваме се — каза Етхем със сериозен глас.

Тарък си пое дълбоко въздух.

— Искам да си отида от тази страна. Да се отдалеча от тези сковани хора. Искам да съм щастлив, да живея интелигентно.

— И къде ще отидеш, синко?

— В някоя от страните, за които винаги говориш. В Италия, във Франция…

— Да, да! Те са разтворили обятия и теб чакат!

— Ще намеря някакъв начин.

Етхем се засмя и вдигна чаша.

— Да пием за красотата на европейските момичета!

— Да, ето за това може да се пие!

— Навремето имах гадже на име Натали. Ох, леле! Готвех й хубави манджи, а след това се любехме, всяка вечер. Жената беше като котка. Половият й орган беше покрит с червени косми, когато се любехме, се отваряше като роза. Каква жена беше! Ооо… Сетя ли се за нея, моят малкият все още се издига във въздуха.

Айсел се изчерви. Беше се ядосала. Говореха, сякаш нея я нямаше там.

— Внимание, между нас има малко пиленце — каза Тарък саркастично.

— Аз не съм малко пиленце — отговори Айсел.

Тарък се засмя изкуствено.

— Ще видим — промърмори между зъби.

Етхем стана, смеейки се, протегна се, кокалите му изпукаха.

— Аз отивам да спя, деца. Утре сутрин имам урок в осем. И не се карайте, чухте ли!

Стана и хвърли няколко дърва в печката.

— Преди да си легнеш, да й затвориш вратичката — каза той на Тарък. След това добави: — Тази нощ ще спиш на креслото, защото Айсел ще спи в малката стая. Или легнете и двамата в нея, ха, ха!

Когато останаха сами, настъпи странна тишина. Айсел не отместваше поглед от чашата в ръцете си, не можеше да погледне мъжа.

— Какво ще кажеш?

— Не започвай пак! — отвърна тя. Опитваше се да изглежда гневна, но вътре в нея се беше разгорял огън.

— Значи все още се инатиш? Да не би да си ми ядосана?

— Защо да съм ти ядосана?

Тарък се засмя подигравателно, но не каза нищо.

— Не мога да се занимавам с тези глупости. Отивам да спя — каза Айсел и стана. Докато минаваше покрай Тарък, той рязко протегна ръка и докосна нейната. С този контакт времето сякаш спря, погледнаха се, после се прегърнаха почти едновременно. Когато устните им се сляха, Айсел почувства как тялото й се разделя на две от остър меч. Изпита толкова голямо удоволствие, че я облада огромен ужас, помисли, че ще умре, бутна мъжа и го отдалечи от себе си. Помисли, че Тарък ще се заинати и ще настоява, но грешеше. Той оправи шалчето си и се отправи към малката стая с мрачна усмивка. Преди да влезе вътре, погледна момичето…

— Ако искаш, ела с мен.

След това влезе и затвори плътно вратата. Айсел промърмори ядосано след него:

— Нали аз щях да спя в тази стая! Не ти!

Тарък се хвърли на леглото, без да пали лампата. Зачака. Айсел щеше да дойде. Беше абсолютно сигурен в това.

Известно време тя остана в хола безмълвна. Чувстваше се като глупачка. Стана и отиде до печката, открехна капака и провери огъня, взе машата и го разрови. Топлината, която се разнасяше от печката, сгря лицето й. Какво да направи? Много се страхуваше, но, от друга страна… Спря и се вслуша в тишината. И сякаш взела решение, се отправи към стаята, отвори вратата и влезе.

Беше тъмно. Но веднага след като момичето влезе, светна една нощна лампа. Тарък се беше излегнал на двойното легло. Подвитата му ръка беше под главата. Беше облечен.

Айсел тръгна към него и остана до леглото няколко секунди. Не знаеше какво да прави. Тъкмо щеше да се откаже и да се върне, когато Тарък се протегна и хвана ръката й. Подръпна я леко и я сложи да седне на леглото.

— Довери ми се — прошепна в ухото й. — Много ще се забавляваме.

Наведе се и целуна устните й, погали я по лицето. След това си съблече пуловера. Изправи се, свали си панталоните и ги захвърли в един ъгъл. Не носеше бельо. Изправи се пред леглото и огледа момичето с особено изражение.

Айсел го погледна за миг, след това извърна глава. Беше се изчервила до уши.

— Твой ред е, рожбо.

— Първо загаси лампата.

— Ако я загася, няма да виждаме нищо.

— И без това не искам да виждам.

— Глупости! Трябва да виждаш всичко.

Дръпна и изправи момичето, прегърна го. Тялото му беше топло.

— Страхуваш ли се? — попита с прекалена нежност.

Айсел поклати глава.

— Да — прошепна.

— Не се бой. Тази работа я знам добре. Ще науча и теб. Стига само да не се противиш.

След това телата им затанцуваха странен танц. Айсел не се възпротиви за нищо, направи всичко, което Тарък каза. Не след дълго започна сама да намира пътя си. Любенето стана нещо като да си поемеш въздух, да ходиш, като нещо, което се учиш да правиш от само себе си. От един момент нататък загуби чувство за реалността. Сякаш беше скитащо листо, реещо се в небесата. Не можеше да различи дали са в леглото, или летят във въздуха. Тялото й се отпускаше като захар във вода, топеше се. В един миг помисли, че се намира в друго измерение.

— Какво ми правиш… Какво се случва — изстена тя. Мъжът издаде някакъв звук, все едно се хилеше.

* * *

— Исках единствено да ти дам добър урок. Да покажа всичките си умения, да те подлудя. На сутринта щях да те зарежа и да си тръгна и никога повече нямаше да те погледна.

— Защо беше толкова жесток?

— Защото се бях отвратил от теб и глупостта ти! Защото бях ядосан на всички ви! Вие ме подценявахте. Дори и Етхем! А аз слушах всяка негова дума с внимание и се опитвах да го разбера! Но той не ме слушаше много. Да, от него научих много, приемам. Но ако искаше, и той можеше да научи нещичко от мен. Не пожела. Защото мислеше, че знае всичко. Но не познаваше болката и отчуждението. Не познаваше бедността и мизерията. Вместо да живее във вилата на родителите си, беше избрал бохемството. Когато му омръзнеше, щеше да си тръгне от онази съборетина. А аз не можех да си тръгна, ако не използвах ума си, щях да остана в помията завинаги.

— Боже, ти все още си гневен!

Заради тези думи мъжът погледна жената пренебрежително.

— Познаваш ли болката да си единственият начетен сред стадо невежи, рожбо? Откакто се помня, се опитвам да се образовам и да надскоча себе си. Прочетох всяка книга, която смятах за важна, слушах всички, веднага прихващах добрите идеи, запазвах ги за себе си. И винаги съм предпочитал да използвам ума си. Разбрах го. Това е нещо, което повечето от вас никога не направихте. Повечето от вас не мислите! Заучавате наизуст готови калъпи. И не сте си изживели съдбата, защото сте закостенели. Живеете на тази земя как да е, без да правите и грам компромис, без да се огъвате! А да бъдеш гъвкав е първото условие, за да можеш да научиш някои неща. Накрая стигнах до момента, в който видях, че съм решил всички уравнения в този свят! Открил съм причините за войните, кланетата, експлоатацията, богатството, бедността, в главата ми всичко си беше на мястото! Най-важното, бях си обяснил собствените си преживявания! Бях разшифровал кодовете на своята среда! И трагедията започна ето тогава. Да знаеш, но да не можеш да направиш нищо! Да си осъден да бъдеш наблюдател! Средата, в която живея, е пълна с абсолютни невежи, с мръсници. В душите им няма нищо друго, освен гняв и ненавист. Дори старите приятели, с които живях не знам колко години, за да стана революционер, бяха стадо глупаци. Подложени на изтезания, всички пропяха като славейчета, ако знаеха едно, казваха пет. Заради техния кретенизъм се опитвах да се измъкна от обвинения за убийство и въоръжен обир. Можех да лежа до живот за престъпления, които не съм извършил. Ако съм свободен, съм длъжник единствено на собствения си интелект!

Почука с показалец на главата си.

— И на актьорските си умения — каза жената полугласно.

— И това е част от интелекта ми!

— Да лъжеш хората е било част от интелекта ти?

— Да лъжа хората, ха! Ако те изгарят да бъдат измамени за нещо, аз какво да направя? Когато отивах при тях такъв, какъвто съм, те ме прогонваха, подиграваха ми се! Навсякъде ме питаха за дипломи, какви чужди езици знам, къде съм учил, какви курсове съм посещавал. Питаха кой е баща ми, колко печели. Но никой не попита какви са ми идеите, какво мисля, какво знам! В същото време с информираността си можех да сложа в джоба си онова стадо ахмаци, което всяка вечер идваше и празнословеше в „Избата“!

— Ти се беше отрекъл от правилата на обществото и от всички институции, а после искаше те да те уважават.

— Разбира се, че исках! Защото заслужавах уважение за успехите си!

Заби гневния си поглед в жената.

— Жалко, че винаги бях хокан! — каза ядосано. След това за миг изглеждаше доволен. — От друга страна, постоянните упреци развиват интелекта. Човек се научава да се гъне като червей, да се гърчи, да се пригажда към терена. И аз се научих. Една сутрин се събудих и усетих, че съм се трансформирал напълно като героя на Кафка. Но не в хлебарка, а в ангел. Известно време живях на тази земя като ангел. После и това ми омръзна, този път станах другар на дявола.

— Какво почувства, когато се люби с мен? — прекъсна го жената.

— Какво очакваш да ти кажа, рожбо?

— Не знам. Тичаше след мен и накрая получи, каквото искаше. Чувстваше ли се като победител?

— Виж, хубавице… По онова време чувствата ми към жените бяха особени. От една страна, ги обичах, но от друга, се опитвах да стоя далеч от тях. Имаше едно момиче…

За миг се поколеба дали да продължи.

— Кое момиче?

— Познавах го преди теб. Онова лято прекарах известно време на пристанището Суадие. Един стар приятел работеше в тамошното кафене. Имаше и лодка, привечер ходехме за риба. Нощем се приютявахме в рибарското селище. Момичето идваше на пристанището с приятелите си. Бяха доста шумни, вдигаха врява. Отвращаваха ме, но, от друга страна, мечтаех да съм безгрижен непукист като тях. Бях съвсем объркан. Не знам защо, но една вечер бях много тъжен, отидох, купих си четири-пет шишета бира, седнах пред рибарското убежище и започнах да пия. Момичето сякаш си търсеше повод да дойде при мен. Беше русо, слабичко, с хубаво лице. Заговори ме. Беше любопитно да разбере кой съм. Направих се на загадъчен и мълчах. Аз мълчах, а момичето не спираше да говори. Разказваше ми нещо, но аз не я слушах внимателно. Предпочитах да гледам лицето й, вместо да слушам. След това сякаш изпитах нещо като щастие. Слънцето залязваше, хоризонтът беше кървавочервен, пиех ледена бира и до мен имаше красиво момиче. Прииска ми се да го целуна. Протегнах се и го придърпах към себе си. Изненада се, но не избяга. Целунахме се дълго. Като че ли на този свят нямах никаква друга работа, като че ли единствената ми грижа беше да я целуна, усърдно, грижовно, целувах я с цялото си сърце. Тя усети това. Знаех какво означава погледът в очите й. Беше готова да ми се отдаде. Направих се, че не забелязвам. Казах й нещо романтично по повод залязващото слънце и птиците. Когато се разделяхме, тя каза на следващия ден да се срещнем на същото място и в същия час. Срещнахме се. Този път беше облечена в мъничка рокля с презрамки. Остана при мен през цялата нощ. Гушеше се като коте, но беше много мълчалива, сякаш преценяваше нещо. Попитах я дали няма да се тревожат за нея. Не, отвърна, след това каза, че ме иска, беше задъхана. Минахме зад сградата. Сложих я да легне на земята, върху пръстта. Беше много, много хубава. Не можах да издържа, повдигнах роклята й и я обладах. Разсърди се, но вече беше станала жена. Не спираше да стене под мен, примираше от удоволствие. След известно време се върнахме при лодката. Гледахме звездите. Разделихме си последната бира и тя пак попита кой съм. Никой, отвърнах. Сложи глава на рамото ми и не зададе повече въпроси. За пръв път изпитах някакво чувство, наподобяващо жал. На следващата вечер ме чакаше отново. Този път се отдалечихме с една лодка, любихме се насред морето. След седмица ми каза, че иска да ме запознае със семейството си. Не пожелах да отида, но тя много настоя. Живееха в една вила с двор на крайбрежието. Къща, която нямаше да видя дори в сънищата си. Родителите й бяха учудващо млади и много любезни. Мъжът започна да ме разпитва. Нямах голямо желание да отговарям на въпросите му, но когато той каза: „Дъщеря ми много те харесва, младежо“, нещата се промениха. Стана ми интересно какво е разказала на баща си. Дали му е казала, че сме се любили? За миг ми се прииска да споделя истината. „Аз съм без работа и без пукната пара, но ако ме приемете като заврян зет, ще направя дъщеря ви много щастлива. Ще я чукам всяка нощ, а в замяна на това вие ще ми намерите работа във фабриката или магазина си или където решите да ме ангажирате. Някаква директорска служба например…“ За малко да кажа всичко това, но погледът на момичето ме спря. Сякаш беше разбрало. Гледаше ме умолително. „Архитект съм — казах на човека. — Офисът ми е в «Шишли». Къщата ни е в «Нишанташъ». Баща ми е лекар, майка ми аптекарка.“ Мъжът и жената не си намираха място от радост. Ето един подходящ кандидат за дъщеря им! Хубав, богат и се чука добре! Когато си тръгнах оттам, душата ми плачеше. Момичето повървя с мен. Летеше от щастие, глупачето! Кажи на вашите да ни дойдат на гости, каза. Поклатих глава. Утре на същото място, нали? Да, отговорих. Наистина си архитект, нали, попита момичето. Не, не, излъгах, всъщност съм инженер. Засмяхме се. После се целунахме и се сбогувахме. Върнах се на пристанището, събрах си нещата и си тръгнах оттам. Взех решение на кораба, повече нямаше да я потърся. Но в края на лятото не издържах, върнах се. Вървях по брега и изведнъж я видях. Разхождала се всяка вечер около рибарското селище и ме чакала. Когато ме видя, извика: „Обичам те!“. Прегърна ме силно, изглеждаше като побъркана. Хвана ме за ръка и ме отведе у тях. Къщата беше празна. Качихме се в стаята й и хубавичко се изчукахме. След това тя впери поглед в мен и без да увърта, попита: „Кой си ти?“. Този път казах истината. „Безработен съм, нямам пукната пара. Баща ми е продавач, майка ми е домакиня. На всичкото отгоре ходи забулена с черен чаршаф по улиците. Знаеш ли къде е Сулукале? Там имаме една полусрутена къща. Лицето й е двайсет крачки.“ Изплъзна се от ръката ми, сякаш я беше ухапала змия. Обличаше се и се опитваше да се усмихва: „Лъжеш, нали?“. Не лъжа, казах, такава е истината. Ако видиш къде живея, ще ти се обърне стомахът, ще повърнеш. Дори вашето дворно куче няма да остане там. Разплака се. Хлипаше, защото съм я бил излъгал. Не съм те лъгал, казах, не съм те насилвал за нищо, ти пожела да спиш с мен… Плесницата й изплющя върху лицето ми. Този път попитах: „Не беше ли щастлива с мен?“. Бях, отговори, и то много! „Тогава какво значение има, че съм беден? Ти и без това имаш пари, какво толкова, че аз нямам?“ Давеше се от рев. Какво ще стане с мен сега, крещеше. Ако искаш, ще се оженя за теб, отвърнах. Изсмя се като луда, докато плачеше. Да се омъжа за теб ли? За да ми се присмиват всички? Ще те прегърна, с теб мога да започна всичко отначало, казах, за теб мога да се променя изцяло! След това й разказах какво съм преживял едно по едно. Очите й бяха широко отворени. Помислих, че ще ме разбере, че дори ще ме утеши… А тя ме отблъсна решително. Лицето й беше опънато от омраза. Ти, уличен скитнико, върни се там, откъдето идваш, кого си мислиш, че ще излъжеш, изкрещя. Станах и се облякох, тръгнах си. Тя викаше след мен, че щяла да се самоубие, че пак съм щял да вляза в затвора, че ще изгния там.

— Е? Самоуби ли се?

— Не знам. Никога повече не се върнах там.

— Хубава история — каза жената. — Май си я обичал.

— Не в този смисъл. Но никога няма да я забравя, това е ясно.

— След нея ли реши да се сдружиш с дявола?

— Май да. Бях разбрал колко са подли, двулични и меркантилни хората. Аз винаги си бях същият, бях Тарък. Но тъй като не бях белязан с пари, никой не ме искаше. А кажех ли, че съм архитект или рекламен агент, се счупваха да ме ухажват. След като бях достатъчно интелигентен и начетен да убедя всеки, че имам такова образование, тогава какъв беше проблемът? Едно парче хартия ли? Някакъв шибан документ, наречен диплома ли?

— Но липсата на това парче хартия влияеше само на теб!

— Грешиш!

— Според мен е така. Помисли… Защо се мотаеше само в студентските кафенета и барчетата на интелектуалците?

— А къде другаде да ходя? По потъналите в прах и кал улици в моя квартал или в задимените му кафенета?

— Значи тези хартийки, които ти подценяваше, променяли хората!

— Не дипломите ги променят, глупачето ми! Парите закриват която и да е грозотия. Вместо безмозъчният ми баща да гние в праха на онези платове, за да ме направи почтен човек, да беше обрал някоя банка, така щеше да остави на децата си едно по-добро бъдеще. А, разбира се, трябва да се спрем на още нещо: Злината се легализира само тогава, когато е увенчана с успех. Тоест, ако беше обрал банка и беше влязъл в затвора, това нямаше да ни е от никаква полза. Но, естествено, има куп различни начини да се обере една банка. Не е нужно непременно да се изтъпаниш в нея с автоматична пушка!

— Защо никога не се замисли да работиш нещо почтено?

— Майната й на почтеността!

— Теб те погуби омразата. Така и не се научи да прощаваш. Нито на себе си, нито на другите! Изморяваш ме. Върви си вече!

— Когато пожелая, тогава ще си тръгна.

— Остани тогава! Но не говори повече!

[1] Известен американски фюжън и джаз китарист. — Б.р. ↑

[2] Австрийско-американски психоаналитик и биолог. — Б.пр. ↑

[3] „Ние ще победим“ — протестна песен, химн на афроамериканското движение за граждански права 1955–1968 г. — Б.р. ↑

[4] Френски психиатър и психоаналитик с принос в психоанализата. — Б.р. ↑

Седем

Не издържаше да гледа плачещи жени. Но, от друга страна, не издържаше и тези, които не плачат.

В леденостудената стая с плътно пуснати завеси пръв отвори очи Тарък. Погледна момичето, което спеше до него. Лицето на Айсел беше гладко и безизразно като паметник. Миглите й не мигаха, нито един мускул не трепваше. Сякаш беше мъртва. Тарък усети някакво притеснение: Какво щеше да стане сега? Много добре знаеше, че след като се любят за пръв път, жените реагират странно. Те не искаха да се измъкнат веднага и да загърбят нощта и станалото като мъжете.

Помисли с безпокойство, че когато тя се събуди, първо ще се разциври, ще изпадне в нервна криза, а после ще обвини него.

Измъкна се бавно от леглото. Стаята беше толкова студена, че голият му задник веднага се вледени.

Намери чорапите си на пода и бързо ги обу. Пикочният му мехур щеше да се пръсне, той излезе от стаята и се втурна към тоалетната.

Облекчи се, излезе и погледът му се заби в часовника на стената. Беше станало девет. Етхем отдавна трябваше да е тръгнал.

Добре. Ако ще става скандал, можеха да си крещят спокойно. Представи си Айсел, която ридае и нарежда: „Боже, какво ще стане с мен сега? Свършена съм!“. Целият настръхна.

Върна се в стаята тихо и затърси панталона си. Къде, по дяволите, беше захвърлил проклетото нещо? Точно в този момент забеляза очите на Айсел. Бяха широко отворени. Гледаше продължението на мъжа така, сякаш виждаше същество, дошло от космоса. Така се беше омагьосала, че дори не забеляза как Тарък се приближи и застана до нея.

И направи нещо много странно. Извади ръка изпод завивката, докосна члена на мъжа, стисна го лекичко, сякаш се здрависваше.

Тарък се засмя.

И ето в този момент Айсел дойде на себе си и заплака. Бързо отдръпна ръката си, скри я под завивката и се опита да погледне мъжа с невинно изражение.

— Какво? Много ли ти е симпатичен моят малкият?

— Защо не носиш гащи?

— Моят е много притеснителен, изнемогва в гащи.

Айсел се засмя шумно. Тарък седна на ръба на леглото и я погледна смаян.

— Загубих баса — каза с учудена усмивка.

— Какъв бас?

— Хванах се на бас със себе си, че когато се събудиш, ще се задавиш от плач.

Айсел го погледна, без да разбира нищо.

Тарък влезе под юргана, започнаха да се любят отново. По едно време Айсел промърмори: — Разбиваш ми душата. — После отново се засмя.

Тарък без причина почувства нещо, което приличаше на безпокойство.

Лежаха задъхани под завивката, която бяха дръпнали до носовете си.

— Добре дошла в един нов свят, красавице — каза Тарък с подигравателен глас.

Айсел не каза нищо.

— Не съжаляваш, нали, рожбо?

Айсел дълго гледа мъжа с неподвижните си очи.

— Не, не съжалявам — отговори. После попита: — Мислиш ли, че съм хубава?

Тарък леко се изсмя.

— Мили боже! Това ли ти е проблемът? Да, мисля, че си хубава.

— Беше казал, че носът ми е крив!

Тарък отново се изсмя.

— Харесвам го дори и крив, както и очите ти, които понякога са кривогледи!

Момичето погледна ядосано. Значи е забелязал и това.

— Облечи се и да идем да хапнем нещо.

— В такъв случай излез от стаята за малко!

— Защо? Да не би де се срамуваш да се облечеш пред мен?

Момичето поклати глава.

— Стига глупости, рожбо! Никога не бива да се срамуваме от тялото си. Хайде, излизай от леглото!

Айсел се изправи заедно с чаршафа. Взе от пода полата и ризата си. Опита се да избяга в един ъгъл. Тарък се протегна, бързо дръпна чаршафа, с който беше увито тялото й, взе го и го хвърли на леглото. Айсел се опитваше да прикрие с ръце гърдите и нещото между бедрата си. Тарък не й позволяваше, веднага разтваряше ръцете й. Накрая Айсел се предаде. Беше се разтреперила от студ.

Тарък я придърпа пред тясното и дълго огледало над леглото.

— Виж — каза — тези тела са наши. Не сме ли красиви? Какво ще кажеш?

Айсел погледна. Видя момиче с криви крака и кръгъл корем и смугъл млад мъж, по чието тяло нямаше и грам тлъстина. Прииска й се да се засмее. Бяха като Адам и Ева. Тарък сложи ръка на рамото й и отново застана пред огледалото. Сега бяха още по-смешни. Засмяха се с глас.

— Пусни ме, да се облечем вече. Ще замръзна — каза Айсел.

Тарък се метна на леглото и започна да я наблюдава. Този път Айсел не му обърна внимание, обличаше се, без да се опитва да скрие каквато и да е част от тялото си.

Излязоха навън, ръмеше лек дъждец и времето пак беше много студено. Тарък заключи вратата и внимателно сложи ключа върху вдлъбнатината на черчевето. Айсел стоеше до вратата и го наблюдаваше с прекомерна възхита. В този поглед Тарък видя нотки на дълбоко подчинение.

Това не му хареса. Хвана момичето за ръка и тръгнаха. Айсел беше прилепила тялото си плътно до неговото.

— Учудваш ме, Айсел — каза Тарък. — Изглеждаше толкова студена! Кой би казал, че… — Засмя се доволно. — Чуй ме, според мен с теб ще изкараме няколко много приятни седмици. Дори месец. По-точно, докато на мен ми омръзне. Ще се любим много. Това ще е добре и за теб. Сексът разкрасява жените. Какво ще кажеш? А, и още нещо, няма да изпаднеш в разни тъпи очаквания, само защото спим заедно, нали? Не приличаш на такова момиче.

Айсел спря насред улицата. Изглеждаше така, сякаш току-що се е събудила от сън, огледа се глупаво. Възхитата в погледа й се беше изпарила, на нейно място имаше съмнение.

— Какви очаквания? — попита с метален глас.

— Нали знаеш… Чувство за собственост, желание за връзка, такива неща.

— Може аз да се отегча преди теб. Откъде знаеш?

Тарък се засмя, сигурен в себе си.

— Това би било против природата. Никое момиче не може да се отегчи от мен.

Айсел се спря, знаеше, че трябва да направи нещо, но какво? Първо се отдалечи на няколко крачки, после се обърна и леко побутна гърдите на мъжа. Той се усмихна като баща, който гледа как палува малката му дъщеря.

Възрастен дърводелец беше излязъл пред дюкяна си и ги наблюдаваше. Като че ли се опитваше да разбере дали ще се наложи да се намеси.

Накрая Айсел остави Тарък там, където беше, и бързо се отдалечи.

Тарък я настигна веднага.

— Защо се разсърди? — попита весело.

— Пък и пита!

— Да, питам.

— Нали каза, че ще ме зарежеш, преди да е минал и месец!

— Да, хубавице, това е вярно. Възможно е да те изоставя и по-рано. До днес не съм могъл да издържа никоя жена повече от две седмици. Но теб може би ще издържа.

Айсел се закова. Погледна мъжа в очите. Странно, но в тях видя честност и това никак не я направи щастлива. Въздъхна.

— По-добре да не се виждаме пак.

— Така ли мислиш?

— Не мисля. Сигурна съм.

Изведнъж си изпусна нервите и се разплака.

— Най-сетне! — измърмори Тарък, доволен от себе си. Много нежно хвана брадичката на момичето и я повдигна. — Не плачи, рожбо! Не издържам да гледам плачещи жени. Но, от друга страна, не издържам и тези, които не плачат.

Извади чиста носна кърпа от джоба на сакото си, избърса влажните й очи, хвана я за ръка, придърпа я към себе си и тръгнаха заедно.

Когато стигнаха до Таксим, лекичко я целуна по устните и я погали по бузата.

— Върви си вече! — каза.

Айсел се прибра вкъщи почти на обяд. Звънна на звънеца, но никой не й отвори.

Беше разтревожена. За пръв път беше прекарала цяла нощ навън. И не знаеше как ще реагира леля й. А ако разбере и какво е направила… Тръсна рамене. Странно, но не съжаляваше, а и не се страхуваше много.

Извади ключа си и го пъхна в ключалката, завъртя два пъти, вратата се отвори. Затвори я и извика:

— Мюзейен! Вкъщи ли си?

Спря и се заслуша. Никой не отговори. Отиде и почука на вратата на спалнята. Пак нищо. Увисна на дръжката, но беше заключено. Усмихна се горчиво. Леля й винаги държеше тази врата заключена. Кой знае какво криеше в жалката си стая… Един куп фалшиви бижута, няколко любовни писма, останали от миналото, няколко снимки с любовниците си… Вероятно само толкова, нищо повече. И може би износен дневник с парфюмирани страници, изпълнени с избледнели писания.

Закачи палтото си на закачалката до входната врата и започна да се разхожда из къщата притеснено.

В този дом оставаше сама за трети път. Досега не беше проявявала интерес към къщата, дори тя беше я изплашила. Но сега, вероятно под влияние на особеното чувство за празнота в душата си, за първи път се заинтересува що за жена наистина е доведената й леля.

Беше виждала спалнята на Мюзейен само веднъж. Един от първите дни, когато дойде, лелята вкара момичето в стаята, за да му покаже дрехите си в гардероба. Когато отвори вратата на вградения гардероб, който заемаше една цяла стена, Айсел се потресе при вида на дузините тоалети, закачени на закачалки и покрити с найлони. Един куп бляскави дрехи, с болезнено крещящи цветове, розови, пурпурни, лилави, с пайети, мъниста. А на долния рафт куп обувки, повечето от които отдавна бяха излезли от мода. Всичките с остър ток и остра муцуна. Лачени, от змийска кожа… И чанти, една камара чанти. Шалчета, забрадки, колани, колиета с камъни, колкото гроздови зърна, всичките окачени на вътрешната страна на вратата на гардероба…

Мюзейен се беше изморила да показва всичко това на обърканото момиче и поемайки дълбоко въздух с удоволствие, бе погалила лекичко дрехите и чантите си с майчинска нежност.

Айсел стоеше пред бюфета в хола и наблюдаваше нещата в него. На най-горния рафт — множество чинии от син китайски порцелан, а между тях — седем стъклени слона, подредени по височина. Те и преди й бяха направили впечатление. Малки фигурки от стъкло, старателно боядисани чак до червените си покривала. Протегна се и взе в ръка най-малкия слон. Поиска й се да го хвърли на земята и да го счупи, само за да ядоса Мюзейен. Но не можа да го направи, защото й стана жал за малкото слонче. Сложи статуетката на мястото й.

Взе една снимка в сребърна рамка на възрастния й съпруг. Приближи я към лицето си. Разгледа внимателно този слаб, усмихнат и шикозно облечен старец. Каква ли връзка е изживял с младата си жена? Дали навремето е мислел, че някога тази млада жена ще има мазна и дебела кожа и ще се е превърнала в потресаваща вещица?

Когато гледаше нещата отблизо, Айсел виждаше насъбраната прах в шкафа. Изведнъж потрепери. Сякаш беше заключена в мазето на къща, пълна със зли духове. Искаше да избяга, да излезе навън, да си поеме въздух. Но въздух нямаше. Никъде нямаше въздух. Нито в родната й къща, нито тук, нито на улицата…

Болката между бедрата й я накара да се опомни. Трябваше да се изкъпе. Влезе в банята и провери топлата вода. Имаше малко. Съблече се с неохота. Изпра набързо гащите си под чешмата, сапуниса ги няколко пъти, изтърка ги и след това ги метна на въжето в банята. Махна си сутиена и влезе във ваната. Всичко хубаво и всичко лошо, което беше преживяла снощи, се стовари върху нея. Краката й вече не можеха да я държат, падна на колене и остана в банята така. Още отсега той й липсваше. Стисна зъби с всичка сила заради копнежа и гнева, които чувстваше… След това заговори с луда веселост: Само да знаеш, Мюзейен, какво направи снощи тази глупачка Айсел… Да ти разкажа ли? Искаш ли да чуеш?

Пусна водата докрай. Говореше на себе си в съпровода на течащата вода. Говореше, защото се боеше, че ако мълчи, ще се разкрещи с цяло гърло. Това, което преживя, беше повече, отколкото можеше да понесе.

Когато се зави в хавлията и излезе, се оказа лице в лице с Мюзейен. На главата й имаше демодирана шапка с малки платнени цветя, на врата й — вече доста овехтяла яка от визон.

Докато сваляше фуркетите, с които беше закрепила шапката, жената погледна момичета леко ядосана и гневна:

— Къде беше снощи? Не можа ли да се обадиш по телефона?

— Там, където останах, нямаше телефон. Виж… бях при една приятелка от училище.

— Повече не искам такива неща! Първо се връщаш късно, после изобщо не се прибираш… Ако баща ти разбере…

— Баща ми замина — каза Айсел с празен глас.

— Ще се върне! Да не е отишъл в ада, я?!

— Не, няма да се върне!

Айсел искаше да си отиде в стаята. Но жената беше препречила коридора с едрото си тяло и не се отдръпваше.

Изгледаха се враждебно. В миг Айсел се почувства победена, обърна се и влезе в хола, седна на едно от креслата с хавлията върху себе си. Извади цигара от пакета Ева, който беше на масата, и я запали.

Мюзейен се отправи към момичето заплашително.

— Ти полудя ли?

— Не.

— Сега и цигари ли си пропушила?

— Пуша от доста време. Не много, по четири-пет на ден.

Жената седна на стола срещу момичето и също запали цигара. Известно време оглеждаше както Айсел, така и стаята, сякаш се опитваше да разбере какво е станало. Изведнъж скочи на крака.

— Пипала си слоновете ми!

— Да, пипах ги — каза Айсел. — Малкото слонче много ми харесва, взех го в ръка и го погалих малко.

Жената не знаеше какво да каже. Обърна се, седна на мястото си и внимателно погледна момичето.

— Днес изглеждаш странно. Да не би…

— Гледах снимките на стария ти съпруг. Що за двойка бяхте?

Жената се изсмя. Болезнен и истеричен смях.

— Това пък как ти хрумна?

— Така. Просто ми е интересно. Той правеше ли те щастлива?

Жената погледна като отровена.

— Мъжете не правят жените щастливи, правят щастливи само себе си.

— Не беше ли щастлива с другите си любовници? По време на онова… На онова, де…

Жената погледна с гняв. Сякаш щеше да каже нещо лошо, но това, което видя в очите на Айсел, я спря. Яростта в очите й си отиде, на нейно място се появи дълбока болка.

— Какво разбират мъжете? Свършват си работата за две минути. После лягат по гръб и заспиват.

— Не всички са такива — каза Айсел, гласът й беше глух.

— Ти пък какво ли знаеш! Ти си още… — жената млъкна изведнъж, погледна Айсел със съмнение. — Направила си го, нали?

Айсел не отговори.

— Глупачка!

— Защо да съм глупачка?

— Защото си изгубила най-ценното си нещо!

Айсел загаси цигарата си. Погледна жената с празен поглед.

Мюзейен въздъхна притеснено.

— Чуй ме. Ще си намериш работа и ще работиш, дъще. Стоиш в нищото, затова се случват тези глупости. Добре, баща ти си замина, разстроена си… Проявявам разбиране, но докога ще продължава това? Време е да сложиш край на този безделнически живот. Разбираш ли ме?

Айсел не издаде и звук, продължаваше да гледа с празен поглед.

— Не чуваш ли какво ти говоря?

Айсел стана и отиде в стаята си, без да каже и дума.

Лицето на жената се напрегна, очите й се втренчиха в стенния часовник; изпуши три цигари една след друга и продължи да седи така.

* * *

— Наистина ли нямаше да ме потърсиш?

— Да. Така възнамерявах.

— И какво стана, че промени решението си?

— Какво стана, че промених решението си? Хм… По онова време бях малко самотен. Тоест ти нямаше нищо общо с това, че не се разделих с теб веднага. Можех да те разкарам след два дни или два месеца, за мен това не беше от голямо значение. Не исках да избързвам. На следващата вечер, когато отидох в „Избата“, ти и без това беше там. След като не можех да не ходя там и след като ти винаги щеше да си там?!! Мисля, че си казах: Карай да върви, пък докъдето стигнем. Пък и ми беше харесало да се чукам с теб.

— Благодаря, много си мил. — Лицето на жената беше опънато от гняв. Когато проговори отново, гласът й трепереше. — Нервираш ме, знаеш ли? След всичко, което се случи, продължаваш да се хвалиш със себе си и с това, което си направил. Всъщност ти беше един клоун! Нищо повече от това!

Мъжът се изкикоти.

— Права си, рожбо. Аз наистина бях клоун. Клоунът на краля. Кралят беше Етхем. Беше толкова начетен, толкова сигурен в себе си, толкова съвършен, че исках винаги да съм до него. Бях отражение на неговите думи. Бях първият, който прилагаше теориите му, бях неговият клакьор. Бях неговият последовател. Бях умният, хитрият скоклив младеж, когото той взе в дома си, когото той сглоби.

— Но след това започна да се отвращаваш и от него. Тогава, когато в живота му влезе онази Фюсун. Когато се запозна с нея, Етхем изрита и двама ни от живота си, без да му мигне окото.

— Като всеки човек, който се е родил дребен буржоа, и Етхем един ден пожела да създаде щастливо семейно гнездо.

— Етхем и щастливият семеен живот! Можеш ли да си го представиш?

— Ожени се заради дете, знаеш го. Човекът наближаваше четирийсетте. Няма да се чука, докато пукне, или пък да се грижи за нас!

— Поддържам тезата си. Ако ти беше истински приятел, нямаше да те пренебрегне!

— Може би не е пренебрегнал мен!

— А кого?

— Теб. Ти не му се нравеше много.

— Харесваше ме!

— В началото, може би, но после — не.

— Защо мислиш така?

— Не си падаше по жени, които усложняваха живота му.

— Аз не съм жена, която усложнява живота!

— Ах! Сякаш си забравила онези дни, хубавице. Страстта ти ме беше превърнала в глупак. Всяка минута имаше кризи, през нощта плачеше, съмняваше се във всяко мое движение, ревнуваше ме до полуда. Не си ли спомняш?

— Помня, че плачех много, но не помня причината.

Осем

Ние сме хора, които не знаем какво е това срам, много отдавна изхвърлихме тази дума от речниците си.

Вечер, след като се срещнеха в „Избата“, отиваха в Чичек пасажъ — в кръчмата на интелектуалците. На масата винаги се носеше едно и също: бира, салата хайдари, пържени картофи, понякога панирани миди. В повечето случаи говореше Айсел. Тарък, ангажиран със себе си, не отговаряше на нито един въпрос или се изплъзваше с уклончиви отговори.

— Какво си завършил?

— В академията. — Казвайки това, на лицето на Тарък се появяваше лисиче изражение, очите му избягваха Айсел.

— Много странно. И аз учих там, но не те помня от академията.

— Дипломирах се четири години преди теб. По-голям съм, знаеш.

Отпиваше от бирата и се опитваше да не гледа момичето.

— Ами… Не се сърди, но не приличаш на някой, учил в академия. Кой факултет си завършил?

Тарък оставяше шумно вилицата на масата и се облягаше назад. Скръстваше ръцете си и поглеждаше гневно в очите на момичето:

— Защо непрекъснато задаваш въпроси?

— Не питам непрекъснато. Стана дума, и аз затова.

— Ти отвори темата. Не обичам да ми задаваш въпроси!

Айсел мълчеше. А в главата й имаше толкова много въпроси. Например, къде отиваше всяка сутрин, след като я оставеше на „Таксим“? Откъде намираше тези стари пуловери с окъсели ръкави? Защо всяка нощ бяха в дома на Етхем? Тарък нямаше ли си свой дом? А и не изглеждаше да има много пари. Когато келнерът носеше сметката, вадеше от джоба си една-единствена банкнота от 500 лири. Сметката и без това излизаше горе-долу толкова. Изваждаше банкнотата от джоба, опъваше я с две ръце, вдигаше я към светлината и я гледаше, после я оставяше на масата. Когато банкнотата изчезнеше от ръцете му, се усмихваше горчиво.

Никога не говореше за семейството си. Веднъж, когато Айсел го попита, той я изгледа рязко и толкова яростно, че момичето беше принудено да млъкне веднага.

Всъщност тя му беше разказала всичко, свързано с живота й, още първия ден. За майка си, която не беше виждала и не познаваше, за баща си, който пиеше непрекъснато и не допускаше до дъщеря си никакви роднини на жена си, за детството си, което беше преминало в самота на партерния магазин за килими, за игрите на феи и духове сред прашните топчета килими, за заминаването на баща си, за Мюзейен.

Докато Айсел говореше, Тарък я гледаше с леко тъжно, леко подигравателно, но категорично любопитно изражение. От време на време задаваше по някой въпрос. Питаше, не за да задоволи собствения си интерес, а сякаш за да накара Айсел да мисли за живота си по по-различен начин.

Беше много чист мъж. Айсел нито веднъж не видя ръцете или ноктите му мръсни. Кожата му винаги ухаеше на сапун. Не пушеше цигари или дрога. Мразеше наркоманите и дори не можеше да се доближи до тях. Внимаваше за здравето си, за храната и държеше тялото му да е в добра форма.

Младостта му беше мания. Когато се сетеше, си слагаше крем около очите и на ръцете. Евтината тубичка с крем винаги стоеше в един от джобовете на палтото му. Когато Айсел се пошегува с това за втори път, за малко да стане сериозна разправия.

В джоба си винаги носеше две книги. Едната беше „Rede an den kleinen man“[1]. Вадеше я при всяка възможност и четеше на глас на Айсел предварително подчертани параграфи. Наблюдаваше реакцията на момичето и дълго, дълго обясняваше някои раздели. Другата беше романът „Оцветената птица“ на Косински. Тя беше свещената книга на Тарък. Понякога я вадеше от джоба си, взимаше я в ръце и леко погалваше корицата й. В такива моменти на лицето му се появяваше особена усмивка. „Този велик Косински“, промърморваше. Многократно беше разказвал на Айсел колко гениално мъжът се е отскубнал от комунистическия режим в Полша и е избягал в САЩ да търси свободата.

Когато му доскучаеше, се заиграваше с турския език. Четеше думите на обратно, променяше мястото на сричките, слагаше прилагателните след съществителните. Ако междувременно излезеше нещо интересно, веднага вадеше парче от салфетка от джоба си и го записваше.

Веднъж каза на Айсел следното:

— Знаеш ли защо общества като нашето са изостанали? В тази страна няма култура на писане. А всичко трябва да се записва. Аз това правя. Водя записки за живота си. Дори водя записки за нашия живот.

След известно време започна да задава странни въпроси на момичето:

— Все още ли не съм ти омръзнал? Не те ли привличат други мъже? Защото мен ме привличат други жени. Дори искам да направим група. Ако някой ден го уредя, ще се включиш ли?

Айсел се забавляваше със смутения му поглед, подиграваше му се.

Принуди я да играе различни „игри“. Например, казваше й да съблече всичките си дрехи. След това и той се събличаше. Сядаше по турски на леглото. Искаше и Айсел да направи същото. Докато седяха един срещу друг, докосваше различни места от тялото й, галеше ги. Изследваше какви са реакциите й, как се променя лицето й. Веднъж пожела Айсел да си поиграе с него. Тя отвърна, че не може, че се срамува. Тогава той й прошепна в ухото с мрачен глас:

— Ние сме хора, които не знаем какво е това срам, много отдавна изхвърлихме тази дума от речниците си.

След това се загледа в момичето и му каза:

— Да наблюдаваш, наистина е съвсем различно нещо. И има безброй начини да получаваш удоволствие от тялото си. Могат да стигнат до безкрая.

Органът му винаги стърчеше нагоре. У дома добре, но в баровете или по улиците понякога можеше да изпадне в много особени ситуации.

— Защо си такъв? Защо никога не ти омръзва, защо не се изморяваш? — питаше го Айсел.

— Дал съм си дума. Напук на тези, които са ме наранявали, ще изживея живота си, като се чукам до последно!

Айсел загуби равновесието си заради тази странна връзка, в която беше попаднала, без да разбере какво се случва. С душата си усещаше, Тарък е извратен, тъжен безделник и опасен мъж. Но тези мисли не можеха да й попречат да харесва времето, което прекарваше с него. Макар че понякога правеха много необикновени неща, те се забавляваха един с друг. И когато бяха заедно с Етхем, пак беше хубаво. Той започна да се държи много по-спокойно, откакто двамата спяха заедно. В дома му всяка вечер се водеха безкрайни, нескончаеми разговори по въпроса за сексуалността. Етхем разправяше за своите преживявания и опита си по най-нецензурен начин.

— Слушайте, деца… Разказвал ли съм ви за онова парти с експерименталната мастурбация? По онова време бях във Франция, бях много млад. Ходех с едно момиче от университета, нали разбирате, чукахме си се двамата, но нямаше нищо изключително атрактивно. Веднъж тя ме заведе на едно парти. Куп жени и мъже на различни възрасти… Първоначално всичко изглеждаше нормално. Пиехме, говорехме. След това нахвърляха възглавници по пода, насядахме така, че в средата остана празно място. Попитах момичето какво ще става, а тя ми каза: „Чакай и ще видиш“. Помислих, че ще има някакво представление. И излязох прав! Олеле, и то какво представление! Всички насядахме на възглавниците, а в средата дойде един млад мъж. Съблече се. Аз гледах с оцъклени очи… Нашичкият седна на пода, оная му работа стърчи… Започна да се гали. Абе, какво се случва, питам се аз, но, от друга страна, поглеждам тайно наоколо. Всички бяха доволни и спокойно наблюдаваха представлението. И моят се изправи, естествено, би ли стоял мирен! След малко в средата се появи и една жена. Ако я видите на улицата, ще решите, че е банков директор или нещо такова. С къса посребрена коса, около петдесетгодишна, с остри черти на лицето. Вдигна си полата и започна да действа. Деца, в онзи ден разбрах, че сексуалността няма никаква връзка с красивите тела или с младостта. Всичко започва и свършва в мозъка. Всяко нещо може да ни възбуди: може да е тялото на шейсетгодишна жена или глас по телефона. Наблюдението и ароматът са много въздействащи. Докато гледах онази жена, изпитах такова удоволствие, каквото по-късно съм имал в много малко случаи на секс.

Тарък го слушаше с явна ревност. Затваряше очи и се опитваше да си представи, че лично е преживял този експеримент.

— А ти, ти самозадоволи ли се? Разкажи, Етхем… Как беше?

— Е… Ако трябва да съм честен, беше малко странно. В крайна сметка си играеш с пръчката си, докато те гледат толкова много хора. Да наблюдаваш, е различно. Но влезеш ли в средата, актьорът вече си ти. Но признавам, онзи експеримент ми даде много. Тогава бях доста млад, но мислех, че съм се надраснал, че съм твърде развит и един бог знае какво още. Там, в средата, разбрах, че не съм чак толкова извисен. Всъщност общественият натиск ми беше оказал много по-голямо влияние, отколкото мислех. Много се напрегнах. Но не се предадох. И знаете ли, след един момент на човек спира да му пука, дава си свобода, тегли майната на всичко.

— Добре, а после? Какво ставаше, когато срещнеше онези хора на улицата? Можехте ли да се погледнете в очите?

— Защо да не можехме? Ако не го можеш, значи си мислиш, че си извършил нещо извратено. Ние не бяхме перверзници, синко. Това не бяха обикновени секс партита. Ние правехме експериментален секс. Изследвахме удоволствието. — Той се засмя шумно. — Истината е, че след това участвахме и в не експериментални секс купони, но това е друго!

— След такъв един живот, как стана така, че сега си сам? — изражението на Тарък и арогантната му усмивка сякаш казваха, че сме отворени за всякакви предложения.

А Етхем се усмихваше злобно.

— Това са опасни работи, синко. Такива неща се правят с достатъчно образовани хора, които са готови за това. Иначе краят ще е истинско бедствие. Ние живеем във феодална държава. Тук сексът все още е причина за убийства. Защо да си създавам главоболия? Аз изживях, каквото трябваше. Няма нужда да се насилвам. В този град реших да преживея приключения с една-две жени и какво ли не ми дойде до главата. Нашите жени искат да се омъжат веднага. Всички са полудели. Не си струва да се занимавам.

Тарък беше прегърнал Айсел, ръката му се беше плъзнала под блузата й, усмихваше се.

— А ние се усъвършенстваме с всеки изминал ден, не е ли така, рожбо?

Айсел не знаеше какво да каже. Не проумяваше това, което Етхем разказа, дори не го намираше за обичайно. Но само като идея. Нямаше представа какво би станало на практика.

— Много необикновено момиче — казваше Тарък. — Много добре го обучавам. Говори с мен за всичко още отсега.

— Разговорът е много важен — отговаряше Етхем. — Можеш ли да говориш, ще направиш всичко.

— И ще го направим — казваше Тарък.

След подобни разговори те се оттегляха в стаята и се любеха страстно. Вдигаха такъв шум, че Айсел се чудеше какво ли прави Етхем в съседната стая, какво ли си мисли.

Веднъж тя стана много рано, за да отиде до тоалетната, и в хола се озова лице в лице с Етхем. Мъжът беше гол, наметнат с одеяло като индиански вожд. Стоеше изправен до изгасналата печка. Дори не се смути, когато видя Айсел. Очите й неволно се плъзнаха към слабините му. Етхем се засмя на лекомисления й поглед, хвана члена си и го изправи.

— Познаваш ли моя малкия?

Гледката беше толкова комична, че Айсел не можа да се сдържи и се разсмя гръмко.

— Какво правиш толкова рано, Етхем?

— Не можах да спя, обикалям. А ти какво правиш?

— Отивам до тоалетната.

— Всяка вечер фак, фак… Още ли не сте си омръзнали?

Погледна го така, сякаш ще го смъмри.

— Не сме си омръзнали.

— Добре, добре. Блазе ви.

След това се отправи към стаята си и затваряйки вратата, намигна на Айсел закачливо.

А един друг път, пак много рано сутринта, беше нахлул в стаята, в която спяха Тарък и Айсел, но този път чисто гол. Скочи на леглото с гигантското си тяло и стъпи върху тях. Леглото ужасно се разскърца, той бързо изхвърча и извика с мощния си глас:

— Ставайте, де, това легло няма да издържи трима ни!

Всички се разсмяха като луди.

* * *

— Знаеш ли какво си мисля понякога? Той си играеше с нас. Подиграваше ни се. Беше опитал всичко екстремно, нямаше какво повече да направи. Ние бяхме негови марионетки. Нахъсваше ни, нахъсваше ни, и ни пращаше в леглото. Дали ни е гледал?

— Какво значение има? На теб щеше ли да ти пука от това?

— Не.

— На мен също. И то никак.

Жената го погледна странно.

— Какво има, рожбо? Искаш да попиташ нещо, виждам.

— Или пък аз съм била играчка и на двама ви?

— Това пък как ти хрумна?

— Не знам. Само чувство. — Жената продължи с приглушен глас. — Етхем наистина ли беше толкова извисен, колкото се представяше?

— Не знам.

— Не си ли мислил за това?

— Мислил съм, но не го намерих за важно. Можеше да е хомосексуален, бисексуален, дори безконтролен. И признавам, че докато не се появи Фюсун, не бях далеч от тази мисъл. Но какво значение имаше? Човекът беше решил проблемите си.

— Чак след години забелязвам колко странни неща сме преживели.

— Едно нещо ми направи впечатление. Написала си, че когато сме били сами или с Етхем, всичко е било наред. Не бяхме ли добре и през останалото време?

— Не, разбира се.

— Защо?

— Когато бяхме в „Избата“, ръката ти винаги беше под полата ми или върху гърдите ми. В очите на другите изглеждахме като безсрамници. Чувствах се като стока. Дори и на улицата ръцете ти шареха по дупето ми… Срамувах се от теб. Изглеждаше извратен. Всяка минута секс, секс! Докато говорим, докато седим, докато ходим! Тази твоя пишка, която винаги беше гладна, която никога не се успокои!

— А! Все още си ядосана! Но не изглеждаше недоволна от това?

— Да, исках те, бях луда по теб! Но те ненавиждах за това, че се държеше с мен така пред другите!

— Защото ти се изживяваше като порядъчна, като всяка една жена в тази дебилна страна!

— Не разбираш. За мен всичко беше много ново. Трябваше да забавим нещата. А ние се търкаляхме по склона с пълна скорост.

— Защото исках да те привържа към себе си силно, рожбо. Единственото удоволствие, което исках да изживея, беше това.

— Много си жесток.

— Опитвах се да бъда такъв. Естествено, не мога да кажа, че се гордея с това.

[1] „Речта на малкия човек“, книжа на Вилхелм Райх. — Б.а. ↑

Девет

Очите му не се спираха и за секунда; точно като очите на дива птица, непрекъснато се оглеждаха наоколо, сякаш искаха да разберат откъде ще дойде опасността.

Бяха заедно от седмици и за това време, с изключение на няколко нощи, не се бяха разделяли. В дома на Етхем държаха резервни дрехи, четки за зъби и други. Той като че ли не обръщаше голямо внимание на това. Веднъж Айсел каза полу на шега, че би било добре да си наемат квартира, защото в противен случай много скоро Етхем ще изгони и двамата. Тарък я погледна с особено изражение, което трудно може да се опише. Подозрително, студено и малко надменно изражение.

Следващите два дни остана много умислен. Все едно правеше сметки за нещо, все едно планираше нещо.

И после, една вечер заведе Айсел в кръчмата на интелектуалците. Изглеждаше много сериозен. Поръча разни неща, след това се облегна назад и хвърли на момичето отровен поглед.

— Тази вечер ти плати сметката. Аз нямам пари.

Айсел се изненада.

— Разбира се — прошепна. И се почувства засрамена.

— Какво, странно ли ти се струва жени да плащат сметки?

— Не. Никак не е странно.

— Тогава защо се изненада толкова?

— Не съм се изненадала.

Настъпи ледена тишина.

Тарък не проговори, докато не донесоха поръчката им. Обърна глава към прозореца и направи това, което Айсел правеше всеки път — загледа се в дебелия продавач от плод-зеленчука.

А Айсел наблюдаваше Тарък. Отстрани лицето му беше точно като профила на дива птица. Леко изпъкнало чело, величествено щръкнала гъста коса. Очите му не се спираха и за секунда; точно като очите на дива птица, непрекъснато се оглеждаха наоколо, сякаш искаха да разберат откъде ще дойде опасността.

Гърлото й се сви. Защото усещаше как студенината на мъжа се разлива по костите й.

По едно време очите на Тарък се спряха на момичето.

— Писна ми от тази връзка — каза неочаквано.

— Толкова бързо ли?

— Не е бързо — отговори той студено. — Обикновено не издържам и седмица с една жена. Бях ти казал.

— Не ти вярвам. Все още ти е хубаво с мен… Чувствам го.

— Винаги ми е хубаво, когато правя секс. Обичам тялото си, но не мога да ти отделя повече време. Задаваш много въпроси и мечтаеш прекалено много.

— Не! Нищо, свързано с теб…

— Не се самозалъгвай! Преди два дни предложи да си наемем квартира. А всъщност не знаеш кой съм! Ако знаеше, веднага щеше да си тръгнеш!

— Тогава ми разкажи!

— Няма нищо за разказване — отвърна мъжът. — В самото начало ти бях казал, че съм копеле.

След това изпадна в каменно безмълвие.

И двамата не ядоха нищо. Келнерът отнесе всичко, както го беше сервирал, Айсел извади от чантата си банкнота от 500 лири и я остави на масата. Тарък изгледа момичето подигравателно. Айсел за миг си помисли, че той играе игра. Като че ли искаше да я унижи.

Излязоха навън и за първи път не се хванаха за ръце.

Времето беше влажно и се просмукваше в костите. Айсел опита да се доближи до мъжа, но той не откликна.

Вървяха до дома на Етхем, без да говорят изобщо. Тарък взе ключа от перваза на вратата и отключи.

Влязоха вътре и Айсел остана в средата на хола, без да знае какво да направи. След това се разплака. Тарък не й обърна внимание. Влезе в стаята, върна се с дебело одеяло и го постла върху креслото. След това мълчаливо се съблече и влезе под одеялото.

— Ела до мен — каза на Айсел.

— А ако Етхем се върне! Тук не може! — отговори тя, като изтриваше сълзите с китката си.

— Тази нощ Етхем няма да си дойде. Няма да го има една седмица. Замина на екскурзия.

Айсел не беше много убедена, но не настоя. Съблече се, бавно се плъзна под одеялото и го прегърна.

— Трябваше да запалим печката — прошепна. — Много ми е студено.

— Сега ще се стоплиш.

Любиха се някак особено. С горчивина, с тъга, с привкус на сбогуване. Както обикновено, Тарък не беше сигурен в себе си. Понякога прегръщаше момичето изключително нежно, прошепваше в ухото й „скъпа, мила“, но след пет минути озверяваше и я любеше варварски.

Не намери покой, докато първите утринни лъчи не проникнаха през пердетата. Айсел изпитваше физическа болка, но не смееше да се оплаче.

Не разбра кога е заспала. Когато отвори очи, беше сама в хола. Одеялото се беше изплъзнало и паднало на земята, краката и коремът й бяха ледени като мрамор. Изправи се, треперейки, и се облече. Извика „Тарък!“ с плачлив глас. Знаеше, че няма да получи отговор, но въпреки това обиколи стаите, погледна дори зад бара в кухнята. „Тарък… Къде си?“

Нямаше го. Беше си отишъл. Беше си тръгнал така, сякаш никога не го е имало. Без да остави след себе си нито някаква дреха, нито книга, нито прощална бележка.

Айсел седна в студения хол и се опита да разбере какво се случва. Значи я беше зарязал? Това ли беше смисълът на снощния безнадежден секс? Тарък се любеше така, сякаш на следващия ден ще умре.

Изведнъж Айсел се почувства като риба на сухо, не можеше да диша. Хвърли се на креслото и започна да плаче, крещейки. Знаеше. Беше сигурна. Тарък си беше тръгнал. И дори не можеше да го потърси. Не знаеше нито телефонния му номер, нито къде работи, нито къде живее. Сети се, че не знае дори фамилията му, и се усмихна горчиво. Само Тарък! Копелето.

Не можа да намери ключа. Искаше да излезе, да заключи вратата и да вземе ключа със себе си точно като Тарък. За да го намери, когато се върне вечерта. Но ключът го нямаше. Търси го навсякъде, въртя се половин час в апартамента, но не го откри. Излезе и дръпна вратата.

Когато се върна в собствения си дом, беше изтощена. Нямаше сили дори да извади ключа от торбата си. Натисна звънеца. Отвътре се чуха стъпки и вратата се отвори. Пред нея се изпречи Мюзейен с тежък грим, фризирана коса и тежка миризма на парфюм, която би съживила дори мъртвец.

— Какво — каза тя на момичето — заряза ли те най-накрая?

Айсел сведе поглед.

— Влизай вътре. С времето ще забравиш. Мъжете са такива, винаги си тръгват.

Първите нощи, в които Айсел оставаше да спи в дома на Етхем, жената вдигаше ужасни скандали. Крещеше цяла седмица, заплашваше я. Но когато видя, че момичето не й обръща внимание, го изгони от дома. Когато Айсел започна да прибира багажа си, без да каже и дума, жената разбра, че е прекалила, и изпадна в паника. Каза: „Добре, добре! За известно време ще си затворя очите за това, което правиш! И без това ще се осъзнаеш, преди да е минал и месец!“. Не й се искаше Айсел да си тръгне завинаги, това беше ясно. Пък и баща й можеше всеки момент да се появи отнякъде. Какво щеше да отговори на човека? Сега поне момичето й беше пред очите. Нощно време го нямаше, но сутрин се връщаше. С очи, червени като въглени, с увиснали торбички… Кой знае какво правеше? В отсъствие на Айсел жената беше преровила стаята й. И няколко пъти торбата й, докато спеше. Нищо не откри. Нито снимка, нито телефонен номер… Не виждаше как ще разбере къде прекарва нощите и накрая се отказа да търси. Нямаше да се залепи за нея и да я следи!

Айсел се затвори в банята. Пусна студената вода и влезе под душа. Когато ледената струя докосна кожата й, сърцето й сякаш се сви, заболя я наистина. Като че ли студената вода я хапеше. После привикна. Стоя под душа, докато зъбите й започнаха да тракат.

— Какво правиш там? — провикна се жената отвън.

— Къпя се.

— Не прави глупости, в никакъв случай!

Настъпи тишина. Помисли какво искаше да каже Мюзейен. Не прави глупости, в никакъв случай! И каква глупост? Нещо като да си среже вените ли? Добре, но защо? Как можеше Мюзейен да знае, че Тарък си е тръгнал? Кой би могъл да знае? Може би довечера, когато се отбие в „Избата“, щеше да го види там! С някое от глупавите шалчета на врата, с халба бира в ръка, с малкото пръстче във въздуха, кацнал на бар — стола като ястреб. Когато видеше Айсел, щеше да й се усмихне подигравателно. Щеше да каже с мекия си глас: „Видя ли, бил съм прав. Жените не могат да се разделят с мен. Аз създавам връзки“. „Да — щеше да проплаче Айсел — никога няма да мога да се разделя с теб.“ След това щеше да падне в краката му и да се влачи по пода като куче. Заради тази любов беше в състояние да изпадне в такова унизително положение.

— На теб говоря, Айсел!

— Моля? — гласът й беше много спокоен.

— Излизай оттам! Не искам да опозоряваш дома ми.

Едвам се изправи във ваната, краката й трепереха. Загърна се в хавлията, закачена зад вратата, и излезе.

— Нищо ми няма, не се тревожи — каза на жената. Но гласът й се проточи пиянски, цялото й тяло потрепваше.

Мюзейен я погледна с недоверие.

— Ако не се беше върнала още няколко нощи, кълна се, че щеше да се озовеш на улицата! Каква беля си взех на главата, боже!

Айсел влезе в стаята си и затвори плътно вратата. Свали хавлията, влезе в леглото и се зави с юргана.

От гняв очите на Мюзейен заприличаха на чертички.

— Аз излизам. Днес имам много работа. Довечера ще закъснея. Виж, дъще, не искам глупости! Разбираш ли? Това, което направи, е достатъчно! — извика зад вратата.

— Спокойно, добре съм — каза Айсел с огромна апатия.

— Много ме нервираш!

Айсел чу отдалечаващите се стъпки; после — как се затвори външната врата.

Очите й бяха вперени в стената.

Тарък си беше тръгнал, знаеше го. Беше сигурна в това.

Защо хората си отиваха от живота й един по един? А и къде отиваха?

* * *

— Бил си планирал всичко предварително. Предложението ми да си наемем квартира е било само оправдание.

— Точно така!

— Ако си беше тръгнал в началото, може би нямаше да страдам толкова.

— Бях усетил това и по тази причина не си тръгнах веднага. Рожбичко… Наистина ли страда много?

— Не можеш да си представиш колко. Имам алергия към това да бъда изоставена. Вероятно заради майка ми. Тя ме напусна първа, знаеш го. След това Уфук… После баща ми. И накрая ти.

— Всъщност и на мен не ми беше лесно. В онзи момент преживявах ужасен период. Но това, че теб те имаше, изобщо не улесняваше нещата. Ти ме правеше слаб, подтикваше ме да потъвам в странни мисли.

— Докато бях с теб, престанах да се страхувам от нощта. Свикнах с миризмата ти. Беше прекрасно нощем да заспивам, прилепена до тялото ти, а сутрин да се будя с миризмата ти. Когато си тръгна, почувствах, че отново съм затворена в онзи тъмен склад. Беше в задната част на магазина за килими, слизаше се по няколко стълби. Веднъж баща ми ме затвори там. Защото го бях побъркала, плаках с часове без причина. Той не разбра защо го правя и от гняв излезе от кожата си. А всъщност причина имаше. Плачех за онази жена, която ме изостави и си тръгна. Затворена в онзи склад, мъката ми сякаш стана три пъти по-силна. Крещях в тъмнината, крещях, дори вих. Но никой не дойде да ми помогне.

— Така е. Понякога крещим напразно. Никой няма да дойде. Това го знам добре.

— Без теб ме болеше плътта. Преди не знаех, че това е възможно, да те боли плътта. През деня, както и да е, но нощите бяха безкрайни, леглото, в което лежах, ме изгаряше. Когато се унасях за кратко, те виждах до себе си, смеех се щастливо, но собственият ми смях ме събуждаше. Някога събуждал ли си се от собствения си смях? Много по-лошо е от това, да се събудиш от собствените си писъци. Щастието в съня ти е като кошмар.

— Знам всичко, което ми разказваш. В крайна сметка и аз изпитах същата болка, когато ти си тръгна. След като познаваш тази болка толкова добре, защо я причини и на мен?

— Защото на всеки от нас му идва редът. Не може да не го изживееш.

Десет

От една страна, похитеният от своите надежди, разочарованият, сътвореният от болка, гневният Тарък. Свършеният, загубилият всичките си идеали, мъжът, който от ден на ден ставаше по-мръсен. Но имаше и друг Тарък. Сигурният в себе си, бдителният, практичният, симпатичният мошеник… Ти кой Тарък търсеше?

Онази нощ Айсел отиде в „Избата“ с голямо притеснение. Както предполагаше, нито Тарък беше там, нито Етхем. Седна до Тайфун. Барът беше препълнен, както винаги, но Айсел се чувстваше напълно сама, сякаш е насред пустиня. Очите й непрекъснато оглеждаха вратата и помещението. Видеше ли някой, който поне малко прилича на Тарък, се повдигаше на място с надежда, която оставяше дробовете й без дъх, после се отпускаше и се облягаше назад. По едно време попита Рашид къде е Етхем. Разбра, че е заминал за Бодрум за една седмица.

— А Тарък? — прошепна.

— Откъде да знам! — сопна се мъжът.

Айсел се засрами и отвърна поглед. В същия момент почувства студенината и на останалите. Гледаха я точно така, както гледаха и Тарък. Сякаш са видели гадна хлебарка.

— Просто полюбопитствах — измърмори като сритано малко кученце.

— Нямам си работа, та ще седна да следя какво прави онзи глупак!

След това оставиха Айсел сама с проблемите й и заговориха за други неща. Смееха се, отпиваха от бирата си с удоволствие. Айсел усети, че не може да остане повече там, промърмори нещо и стана от мястото си. Щеше да си тръгне, но забеляза настоятелния поглед на Джем Хади и се отправи към бара.

— Как си, Айсел? Радвам се да те видя!

— И защо?

— Напоследък идваш много рядко.

— Така ли?

— Сядай. Ще ти поръчам едно питие.

Подпря се на една табуретка. Зачака мълчаливо. Джем Хади й приготви мартини, сложи маслината и го бутна пред момичето.

— Това е от мен.

Айсел се усмихна. Приближи мартинито до устните си и си навлажни езика. Незнайно защо този вкус й напомни за Тарък. Очите й се насълзиха.

— Не изглеждаш много добре — каза Джем Хади и изглеждаше, че иска да зададе много въпроси.

Айсел повдигна рамене. Изпи още една глътка мартини.

— Защо излизаш с онзи негодник, Айсел?

— С кого?

— С онзи Тарък.

— А! Не, не излизам с него.

Един клиент поиска ракия, Джем приготви питието и чиниите с мезета и ги занесе. После пак се върна при Айсел.

— Младо момиче си. Каква работа имаш с такива скандални личности?

— Какво скандално си видял?

— Няма жена, която да е отвел оттук и да не е наранил, копелето! Мислех те за по-умна.

— Значи си се излъгал.

Айсел беше изпаднала в апатия. Мислеше само за Тарък. Беше седнала така, че да го види, ако влезе, и очите й не се отделяха от вратата.

— Май си е тръгнал?

Не отговори. Изпи мартинито на глътки. После бавно се изправи.

— Къде? Остани още малко. Виж как хубаво си говорим!

— Трябва да се прибирам.

Излезе от бара, олюлявайки се. Всички тези хора… През всичкото време ли са говорили зад гърба й? Като за едно от нещастните момичета, които лисицата Тарък хваща в мрежата си? И откъде са разбрали, че са се разделили? На челото й ли пишеше „Тарък ме напусна“?

Запъти се към дома на Етхем, точно както си беше наумила, когато излезе от къщи. Знаеше, че там няма да намери никого. Все пак щеше да отиде. Не можеше да се откаже.

Апартаментът беше потънал в мрак. Дълго звъня на звънеца, чака, после протегна ръка и потърси ключа. Нямаше го. Известно време обикаля пред къщата, без да знае какво да прави. Пердетата бяха спуснати плътно, вътре нищо не се виждаше. Погледна часовника си. Десет и половина. Беше рано, Тарък можеше да дойде. Реши да се поразходи половин час и да провери отново. Изкачи се до „Бейоглу“ и тръгна безцелно. Влезе в рибния пазар и краката й я отведоха на масата, на която сядаха винаги. Тази вечер тя беше празна. Дебелият продавач беше там. Купи един килограм мандарини. Мъжът претегляше мандарините, а тя настоятелно гледаше към масата, сякаш Тарък ще се появи изневиделица. Не беше ли много странно, че мъжът, който идваше в тази кръчма всяка нощ по това време, днес изведнъж изчезна? И къде би отишъл? Непременно щеше да се върне тук. Непременно.

Обели една мандарина и я изяде по пътя. Краката й отново я отведоха до дома на Етхем.

Пак беше тъмно. Хартиеният плик с мандарините се изплъзна от ръцете й и падна на земята. От устата й се чу болезнен стон. Не знаеше какво да прави. Свлече се пред вратата и остана така известно време. След това извади лист хартия от торбата и написа: „Търсих те тук, идвах точно два пъти. Проверих и в «Избата». Няма те. Къде си?“.

Бутна листа под вратата. После се обърна и се отдалечи оттам с огромно нежелание.

Когато стигна вкъщи, пое дълбоко въздух, защото й беше много трудно да се въздържи да не плаче и да не вие като животно по улиците.

Мюзейен я нямаше. Затвори се в стаята си, хвърли се на леглото. Удряше глава във възглавниците и крещеше: „Ах, ти, глупачке! Това, което чувстваш, е само страст, нищо друго! Не е любов! Не е обич! Само страст!“.

Изведнъж откачи. Започна да хвърля по стените завивките, възглавниците, книгите. Книгите шумно се удряха в стената, после падаха на пода като простреляни птици. Във въздуха летеше перушина от разкъсаните възглавници. Туба с крем се спука и мазнината се разпръсна навсякъде. Накрая преобърна и нощното шкафче. Няколкото дрънкулки, които бяха в него, се удариха една в друга и се счупиха. Разпръсна дрехите си в четирите ъгъла. А някои разкъса с ръце.

След това спря задъхана. Стаята приличаше на руина. Но Айсел все още не се беше успокоила. „Това е страст! Не е нищо друго!“ — изкрещя и удари стената с юмрук. Усети страшна болка в китката. Като че ли тази болка я накара да дойде на себе си. Хвърли се на пода, върху килима, и заплака. „Къде си? Вече не мога без теб, знаеш го. Къде си? Нямаш право да си тръгнеш така!“ Говореше и хлипаше. В един миг сякаш усети усмивката му и със страх отвори очи. Не, нямаше никого, беше сама в стаята. А онази усмивка? Помисли си, че Тарък е един коварен магьосник. Че я вижда, че я гледа потайно, докато тя се превива и гърчи като червей. „Това ли искаше да видиш? — изкрещя на стената. — Гледай тогава! Забавлявай се!“

* * *

— Вече те бях видял. Говореше с онзи продавач — каза мъжът.

— Кога?

— Четири дни след като се разделихме. Отидох в „Избата“, но така и не можах да вляза. Беше късно през нощта. Исках да те видя отново, но в същото време изобщо не исках да те виждам. После те забелязах. Беше излязла от бара и се оглеждаше. Веднага се скрих в един тъмен ъгъл и те проследих. Вървеше към Чичек Пасажъ. Булевард „Истиклял“ беше пълен с хора, нямаше начин да ме забележиш. Беше облечена в дълго тъмно палто, косата ти беше скрита под черен каскет. Гледаше с надежда един мъж, който приличаше на мен. Глупаците, които разбраха този интерес погрешно, ти подхвърляха закачки. Не ми пукаше. После влезе в улицата на рибарите и се запъти право към продавача в плод-зеленчука. Помота се там известно време. На масата, на която сядахме винаги, имаше група туристи. Гледаше ги настойчиво. След това поговори с продавача. По едно време си свали каскета. Косата ти падна на раменете. За момент видях очите ти. Гледаше толкова отчаяно, че ми се прииска да изтичам и да те прегърна.

— И защо не го направи?

— Защото бях по-отчаян и от теб. Да, ти ме търсеше, но дали наистина си търсела мен? От колко ли „аз“ бях съставен? От една страна, похитеният от своите надежди, разочарованият, сътвореният от болка, гневният Тарък. Свършеният, загубилият всичките си идеали, мъжът, който от ден на ден ставаше по-мръсен. Но имаше и друг Тарък. Сигурният в себе си, бдителният, практичният, симпатичният мошеник… Ти кой Тарък търсеше? Стоеше там като кучка, която търси мъжкаря си, и души наоколо, опитваше се да ме усетиш. Но кой Тарък търсеше? Сексуалността е много сложно нещо, рожбо. Когато спеше в ръцете ми, понякога те чувствах като своя дъщеря. Гушеше се в мен като момиченце, не като жена. Сякаш искаше аз да допълня липсващата ти страна. Ако ти бях позволил, щеше да поискаш да спиш в ръцете ми завинаги. Когато беше до мен, се чувстваше спокойна. Но се лъжеше. Аз не бях толкова силен, в онези дни бях на прага да се срина на дъното. Всъщност и ти усещаше това интуитивно. Защото имаше силна интуиция. Чувстваше, че не съм онзи, за когото ме мислиш. Ето това беше причината да плачеш и да изпадаш в кризи понякога. Интуицията ти казваше всичко, но ти си запушваше ушите. Бях в лошо положение, рожбо. Много лошо. Не знаех в каква посока върви животът ми. Уж се бях нанесъл в дома на Етхем, прекарвах нощите си там, но това нямаше да продължи вечно. В живота на Етхем всеки момент всичко можеше да се промени. И щеше да се промени. Когато бохемството му омръзнеше, щеше да си тръгне. А аз щях да остана в изоставения от него бохемски живот като една незначителна фигура. Нямах пари да си наема квартира. Остави това, понякога нямах пари дори за автобус. С майка си се карах страшно. А онзи глупак баща ми казваше да изкарвам хляба си като него — да стана продавач, или да се махна от дома му. Да продавам? Ха! Предпочитах да се влача по улиците гладен като куче, вместо да направя това. Поне бях свободен.

— Онази нощ… Какво стана после? Веднага ли си тръгна оттам?

— Не. Проследих те чак до дома на леля ти. Ти влезе вътре, а аз се помотах там известно време. Възможно ли беше ти да си моето спасение? Беше съвсем сама. Колко пъти ми разказа историята си. В живота ти нямаше никого, освен възрастната ти леля. Мислех си, колко би било хубаво, ако тази старица умре. Ти щеше да останеш съвсем сама, в истинския смисъл на думата, и аз щях да остана с теб завинаги. Така проблемите и на двама ни щяха да се решат.

— Тогава ли реши да се върнеш при мен?

— Да. Двамата с теб можехме да направим интересни неща, заедно можехме да стигнем до някъде. Достатъчно беше, че ми вярваш и че бяхме единни. Но нямаше да се показвам веднага. Трябваше да ти натрия носа, трябваше да изживееш докрай болката от това, че ме няма. Когато се върнех, щеше да си се научила как трябва да се държиш с мен, за да не ме загубиш отново.

Единадесет

Докато бяха разделени, в мечтите си тя беше изваяла Тарък като статуя, беше му придала желаната форма и се беше влюбила страстно в създадения от нея образ. Но Тарък беше ето това, непознатият и неприятен мъж, който седеше срещу нея.

Айсел вманиачено ходеше в „Избата“ всяка вечер, запътваше се директно към бара, сядаше на табуретка, от която се виждаше входа, и оставаше там час-два. Джем Хади понякога се държеше студено и се правеше, че не я вижда. Но в повечето случаи зарязваше работата си, сядаше до нея и говореше ли, говореше. На момичето ли обясняваше, на себе си ли, не беше ясно.

— Абе, струва ли си да страдаш толкова за този див петел? Вие, момичетата, защо сте толкова глупави, бе?! Когато някой истински мъж застане срещу вас, не му обръщате внимание, а се влюбвате в такива псета. Вземи например мен. Което и момиче да обикна, то ме напуска. Каква е вината ми? Това, че съм почтен ли? Държа се добре с жените, никога не ги наранявам. Но в замяна на това те ме прегазват. Ако сега ти кажа, забрави онзи негодник, виж колко хубаво и приятно момиче си, аз се интересувам от теб, а и намеренията ми са сериозни… Казвам го като пример, ако го направя, ще ме погледнеш ли? Не, няма, нали? Непременно онова копеле!

Айсел не реагира. По лицето й не личеше дали е чула какво й казва, или дали го е разбрала. Изпиваше две шишета бира, плащаше си сметката, после ставаше и си тръгваше.

Излизаше от бара, отправяше се право към дома на Етхем, разхождаше се пред затворената врата, залепваше нос на стъклото, за да види какво става зад спуснатите завеси, гърчеше се отчаяно. После хващаше пътя за Чичек Пасажъ, купуваше нещо от плод-зеленчука и наблюдаваше „тяхната“ маса, плащаше и си тръгваше оттам без желание.

Това изтезание продължи една седмица.

Един ден, към обяд, се събуди от странен шум вкъщи. От кухнята се чуваше смях, тракане на чинии, тенджери и тави. Облече пеньоар, излезе и се оказа лице в лице с едно белолико момиче. Стресна се. Момичето беше много бяло в истинския смисъл на думата. Със снежнобяла кожа, със сламеноруси вежди, мигли и коса, високо на ръст, с тяло като на скелет и с едни странни зелени очи. Кожата му беше толкова прозрачна, че под нея се виждаха вените. Беше много младо. Когато видя Айсел, извика:

— Какоо, това ли е племенницата ти? — говореше грубо, гласът му беше дрезгав.

Мюзейен подаде глава от кухнята.

— Да, тя е! Казва се Айсел. Запознайте се.

Бялото момиче подаде тъничката си ръка.

— Приятно ми е. Аз съм Сонгюл.

Айсел стисна ръката на момичето небрежно и се втурна към тоалетната. Само то липсваше! Не беше възможно да си остане у дома при тази врява. Какво да прави? Да излезе на улицата по това време? В миг разбра колко е празен животът й. През последните месеци не се беше виждала с други, освен с Тарък и Етхем. Но вече и тях ги нямаше. Тази празнота я изплаши, тя потрепери до мозъка на костите си.

Излезе от тоалетната и поиска да се върне в стаята си, но Мюзейен препречи пътя й.

— Стига с този траур, де! Довечера ще има угощение, присъедини се към нас. Само да знаеш какво приготвяме!

— Какво празнувате? — попита Айсел без интерес.

— Запознанството ми със Сонгюл. Видяхме се скоро, но така се привързахме, не питай! Скоро ще се премести тук. — След тези си думи изгледа Айсел злобно.

— Как така? Ще живеем трите заедно?

— Защо не?

— Тук няма друга стая!

— Виж какво я притеснява! Ще сложим още едно легло в твоята, и готово! Нали и без това напоследък почти не се прибираш вкъщи? Стаята ти стои празна. Пък и момичето е в затруднено положение. В Истанбул си няма никого. Имало само един по-голям брат, но той наскоро заминал за Лондон.

Извика на Сонгюл, която белеше моркови в кухнята:

— Къде каза, че работел брат ти, Сонгюл? В супермаркет ли? Нелегално ли е заминал за Лондон?

— Не, како! Как е възможно?!

— Е, щом не е незаконно, защо не е взел и теб?

— Не му стигнаха парите, како. Каза, че ще спечели малко, и аз ще отида тогава.

— Дъще, той истински брат ли ти е? Истинските братя не заминават и не оставят сестрите си ей така.

Момичето сведе глава и измърмори на пресекулки:

— Не ми е истински брат… Бяхме приятели на село.

— А, сложни работи, така кажи. Нищо, тази вечер не мисли за това, да си направим удоволствие!

— Добре, како.

Айсел отново се затвори в стаята си. Рухнала. Беше сигурна, че леля й блъфира, но въпреки това се разтревожи. Ами ако наистина прибереше това момиче? Едвам понасяше Мюзейен, сега и с момичето ли щеше да се занимава? Изпадна в мрачно настроение; час по-скоро трябваше да излезе и да направи нещо с живота си. Да забрави Тарък… Да си намери работа… Да заживее другаде… Каквото и да е, но да не стои така!

Но нямаше сили дори да си помръдне пръста. Отново и с огромна безнадеждност се замисли какво ще прави. Пак ли да се влачи по улиците? Да слуша глупостите на Джем Хади, да понася унизителните и изпълнени с подигравка погледи на другите?

Беше изминала точно една седмица, откакто не бе виждала Тарък и не бе усещала миризмата му. Днес или утре Етхем се връщаше от почивка. Може би той знаеше къде е Тарък? Да кажем, че знаеше, каква полза от това? Ако Тарък не искаше тази връзка, какво можеше да направи Етхем?

Не! Тази вечер няма да излиза от къщи. Днес нямаше да може да понесе това безумно чакане и търсене.

Преобърна се по гръб на леглото, взе една книга и се опита да почете. Не разбра как, но отново заспа. В съня си пак видя Тарък. Облечен в сиво палто. На лицето му — недостъпна дяволска усмивка. Стоеше далече от Айсел. Щом се опиташе да го доближи, той се отдръпваше. На всичкото отгоре краката му дори не помръдваха.

Когато на вратата се почука — дум, дум, тя уплашено отвори очи. Беше толкова щастлива да види Тарък, макар и в съня си, и никак не й хареса да се събуди в реалността.

Погледна часовника. Наближаваше четири. Стана и отвори вратата.

— Какво има? Къщата ли се разпада?

— Почуках, но ти не чу. Що за спане по това време? Ще донесеш нещастие в къщата. Хайде, ела! Започваме.

— Аз да не идвам. Никак не ми се иска.

— Престани! Ела! Ще ти размине.

В очите на Мюзейен имаше странна и трогателна веселост.

— Чуй ме! Облечи си нещо нормално и ела тогава. Каквото и да е, имаме гост.

Айсел се загледа след жената. За първи път от дни й се прииска да се засмее, и то на глас. Каквото и да е, имало гост! Тази жена наистина беше мръднала.

Изведнъж я обзе лудо оживление. Съблече нощницата и я хвърли. Извади от шкафа доста шикозна рокля, която не обличаше много често. Застана пред огледалото и се взря в лицето си. Учуди се колко е студено и отблъскващо. Подпухналите й очи гледаха света като умряла риба.

Може би Тарък е бил прав да я зареже и да си тръгне, това женско лице не можеше да бъде обичано. С внезапен ентусиазъм изпразни върху леглото гримовете, които някога беше купила, но никога не бе използвала. Сложи черен молив от вътрешната страна на горните и долните си клепачи. С черния контур големите й очи се бяха смалили и сега изглеждаха нормални. Сложи морави сенки на клепачите си, разнесе ги с четка. После и малко зелени, за да прелеят. Намаза обилно устните си с червено червило, после попи излишното с кърпичка. След това спирала на миглите, разроши ги с пръсти.

Накрая се отдръпна и се погледна още веднъж. В огледалото видя една по-жизнена, по-хубава Айсел. Малко беше прекалила, но нищо. По този начин хармонираше на другите.

Когато видя странния вид на Айсел, Мюзейен каза:

— Какво е това? Оттук на бал ли ще ходиш?

— Не! Просто исках да се гримирам. Писна ми от мен си.

На масата имаше всичко. Кюфтета с плънка, кюфтета от леща, булгурена салата, сърми, руска салата, млечна салата, нарязана ряпа с майонеза, задушен зрял боб… Две огромни фруктиери с плодове… Голямо шише ракия. Различни мезета.

Първо се заситиха, ядоха и пиха. Мюзейен и Сонгюл доста бързо обръщаха чашите. Не беше станало и седем часа, когато забеляза, че и двете се бяха отпуснали от алкохола. Дори в умрелите зелени очи на Сонгюл имаше някакво оживление, тя не спираше да се хили. Айсел видя, че момичето наистина е много младо. Никак нямаше да се учуди, ако е на около седемнайсет. Разказваше нещо на Мюзейен и от време на време се изхилваше дрезгаво.

След три ракии Мюзейен беше добре релаксирана, очите й блестяха. По едно време стана от масата и се запъти към стаята си, като леко се поклащаше.

— И ти ли работиш за филми? — попита Айсел.

Сонгюл я погледна съмнително.

— Какви филми?

— Не участваш ли във филми и фоторомани?

— Ами… Кой ти каза? Кака Мюзейен ли?

— Е, може да се каже.

— Ха, добре тогава. Беше ме предупредила да не говоря на тези теми.

Айсел се усмихна подигравателно на наивното момиче.

В това време Мюзейен се върна. Беше облякла бяла нощница от дантела, приличаща на пяна. Май си бе освежила грима, лицето й беше живнало.

Сонгюл стана от стола си и изскърца:

— И аз ще си облека нощницата!

Айсел погледна след нея учудено. После усети очите на леля си върху себе си.

— Мило момиче, нали?

— Малко е наивно — каза Айсел. Жената сякаш леко се засегна. После я погледна саркастично.

— Изглеждаш по-добре. Май си започнала да забравяш.

Айсел поклати глава. Да, тази вечер наистина се чувстваше по-добре. Но да забрави? Не. Нямаше да забрави Тарък до края на живота си.

Сонгюл дойде на масата с подобна бяла нощница, перчейки се като манекенка.

Алкохолната оргия продължи. Дъното на шишето се виждаше, а Мюзейен и Сонгюл вече бяха доста замаяни. Айсел не беше пияна, защото, откакто седна на масата, изпи само една чашка, още бавеше втората.

Сонгюл се разприказва много. Говореше за нещо обикновено с дрезгав глас.

— Онзи ми се сваля, откакто започнахме филма, како, и ти си свидетел! Много си хубава, такава си, онакава си, казва. Имал сериозни намерения. Тогава да се ожени за мен, нали? Не, първо трябвало да се опознаем един друг. Како, кажи, аз на такава жена ли приличам?

Мюзейен слушаше Сонгюл с мрачна усмивка и леко поклащаше глава. Леко помътнелите й очи издаваха, че е започнала да се нервира малко на глупостта на момичето.

— Стига, Сонгюл, ти не пий повече.

Момичето изведнъж започва да хлипа.

— Како, аз дори не се казвам Сонгюл! Името ми е Пакизе! Ааах… Ооох…

Плачеше и пъшкаше, сякаш раждаше.

— Защо мъжете ни мислят за курви, како? Все още никой мъж не е докоснал ръката ми! А онзи режисьор, мръсникът Семих, се смее гадно винаги, когато ме види. За каква ме мисли? Какоо… Не искам да живея така! Искам да се омъжа и да имам деца! Онзи негодник, доведеният ми брат, ми докара тази беля до главата! Взел пари от Семих… Продаде ме, подлецът. Но аз ще отида в Лондон, ще му дам да разбере! Замина там нелегално, калпазанинът! С парите, които взе за мен!

Мюзейен дръпна момичето за ръката, изправи го грубо и го заведе в банята, като го подбутваше. Вратата се затвори. Отвътре се чуваше шум от вода, мърморене и ръмжене. Явно Мюзейен учеше момичето на житейските истини. Вероятно беше с напълно разстроени нерви от факта, че тази, която беше избрала за своя спътница, се оказа толкова празноглаво същество.

Айсел стана от масата, избърса устата си и се прибра в стаята.

Час по-скоро трябваше да направи нещо и да се спаси от този дом.

На следващата вечер, когато отиде в „Избата“, видя, че Етхем най-сетне се е върнал. До него беше една жена с афроприческа, облечена като поп певица. Бяха допрели глави и говореха. Айсел се запъти натам радостно.

— Етхем! Къде беше?

— Айсел! Как си? Бях в Бодрум! Тарък не ти ли каза?

Усмивката на Айсел замръзна. Значи Етхем не знаеше нищо. Той погледна въпросително в помръкналите й очи, дръпна я за ръката и я сложи да седне до него.

— Какво е станало, разказвай — каза й нежно.

— Изчезна. Изчезна, без да каже и дума.

— Хм… Според мен ще се върне.

Айсел вдигна глава и погледна с лека почуда в сладките черни очи на жената. Защото напълно беше забравила за нея. Етхем ги запозна.

— Това е Айсел… А това — Нуран. Новата ми приятелка. Най-накрая развалих диетата, заедно завладяхме Бодрум. Пиене, чукане, на богато. — Украси думите си с гръмък смях.

— Какво му е на нашето момиче? — попита Нуран с приглушен глас.

— Ходеше с нашия Тарък. Той пак зачезнал някъде и…

— А! Тарък още ли се мотае наоколо?

В гласа на Нуран нямаше как да не се усети радост. Айсел я погледна доста смаяно, Етхем се изправи и се запъти към бара с думите:

— Да ви донеса ли бира, момичета?

Айсел се взря в жената с поглед, изпълнен с въпроси. Нуран се засмя:

— Не ме гледай така, сладурче. Да, с Тарък прекарахме заедно един уикенд. Ах, какво невероятно животно е той! Но ти и без това го знаеш. Нали?

Усети страховита болка в сърцето си. Гледаше тесните рамене на жената, зърната на малките й гърди, които прозираха под лъскавата блуза, бедрата, които се виждаха през цепката на полата й. Навсякъде виждаше устните на Тарък. Значи е целувал и тази жена, галел я е.

Жената като че ли разбра какво си мисли Айсел. Протегна ръка и докосна нейната, сякаш я предупреждаваше.

— Не можеш да го притежаваш, миличка. По едно време Нил изпадна в нервна криза заради него, искаше да се самоубие. Ти да не си толкова глупава?

Нил! Ето причината тя да се държи толкова странно, когато видеше Тарък. Изведнъж в устата си усети вкус на повръщано. Изломоти някаква глупост и се изправи. Отиде на бара. Етхем все още беше там. Беше потънал в разговор с Джем Хади. Дръпна Етхем за ръката и го отдалечи от бара.

— Етхем, чуй ме… Трябва да го намеря. Моля те, помогни ми. Ако знаеш къде е, кажи.

— Не знам! Ако знаех, щях да ти кажа! Все така прави, вижда се с мен две-три седмици, после изведнъж изчезва. След известно време пак се появява. Не знам къде живее. Нямам дори телефонния му номер.

Момичето изстена.

— Защо се притесняваш толкова? И без това ще се върне. Не може да стои далече, калпазанинът!

— Етхем… Ако случайно го видиш, кажи му, че… аз го… аз го чакам… — Млъкна. Не знаеше какво да каже.

— Добре, ще му кажа! Е, сега къде отиваш? Ела и седни при нас. Нуран хареса ли ти? Много свястна жена, аз много си падам по нея.

— И тя е спала с Тарък.

Етхем се изсмя шумно.

— Какъв мръсник! Не знам какви ги върши в леглото! Всички се захласвате и припадате за него.

Наложи се да преглътне смеха си срещу ледените очи на Айсел. Взе бирите от бара и й извика, докато се отдалечаваше:

— Тази нощ можеш да останеш при мен.

Айсел поклати глава в смисъл „не“. Отиде до бара, седна на обичайното си място. Щеше да чака Тарък, щеше да го чака на инат.

Така измина още една седмица. Една вечер, когато дойде в „Избата“, видя, че Етхем й маха с ръка с някакво лукаво изражение. Масата му пак беше пълна с хора. Запъти се към тях. Не поглеждаше никого, никак не харесваше подигравателните погледи, с които я гледаха другите. Етхем се наведе и й прошепна в ухото:

— Имам добри новини за теб. Преди малко беше тук. Ще се върне след малко.

Сърцето й щеше да спре. От вълнение по лицето й не бе останала и капчица кръв.

— Попита ли го къде е бил? Защо е изчезнал? Заради мен ли?

— Опа, опа, по-кротко, красавице. Нищо не съм го питал. Не изглеждаше зле. Дори мога да кажа, че беше весел. Когато влизах, той излизаше. Попитах го къде отива. Не ми отговори, но каза, че ще се върне. Вероятно е оставил това послание за теб.

Айсел се обърка съвсем. Като че ли щеше да си загуби ума заради радостта, щастието, съмнението и безпокойството, които чувстваше. Боеше се да остане там и да го изчака. А ако той извърне глава, когато се срещнат? Какво щеше да прави тогава? Боеше се и да си тръгне. И без това не можеше да си тръгне, не можеше да си тръгне, без да го види поне още веднъж.

Искаше да се съвземе и да се успокои, но не се получаваше. Не можеше да овладее мислите си, където и да погледнеше, виждаше Тарък. Изпадаше в транс от страховития размер на члена му. Изведнъж я осени една истина. Можеше да направи всичко за Тарък. Абсолютно всичко!

Взе решение мигновено, стана и се запъти към бара. Ако продължаваше да седи така, щеше да откачи. По-добре да си поговори с Джем Хади. Така времето може да мине по-бързо и Тарък да дойде по-скоро. Представяше си мига, в който ще го види отново. Ето тук, на входа, тук щеше да се изправи за няколко секунди. С едната ръка в джоба, със саркастични искрици в очите, с отровна усмивка на устните. И в този момент стана нещо странно. Тарък наистина се появи на входа. Беше там, точно както си го представяше. Не можа да повярва, че е истински. Затвори очи; когато ги отвори отново, Тарък го нямаше.

Не й се вярваше, че е почнало да й се привижда.

Рухна върху бар — стола. Джем Хади я погледна жалостиво, но и гневно:

— Какво ти има пак?

— Нищо.

— Нищо, да бе! Пребледняла си така, сякаш си видяла призрак!

— Наистина видях.

Мъжът се изсмя на висок глас.

— Какво ще пиеш?

— Не знам. Трябва ми нещо много силно. Искам да дойда на себе си.

Джем Хади приготви едно питие и го плъзна към момичето.

— Ето, вземи. Пий бавно, ще те удари в главата.

Айсел все още гледаше вратата. Джем наблюдаваше момичето с периферното си зрение и отчаяно поклащаше глава. По едно време си заговори на глас, без дори да се усети. Айсел го погледна тъпо:

— Какво каза?

— Нищо, заболя ме стомах, та…

Айсел промърмори нещо, но веднага се разсея. В този момент не беше в състояние да мисли за стомаха на Джем.

Той започна да приготвя коктейл за друг клиент. Така злобно го забъркваше, че Айсел се уплаши. В този момент една ръка докосна рамото й. Обърна се бързо. Сянката зад нея мина от другата й страна със същата бързина. Айсел завъртя глава като луда. Озова се лице в лице с Тарък. Гледаше я особено. Лицето му беше потъмняло от леко наболата брада. На врата му имаше лъскаво зелено шалче. Айсел беше объркана от чувствата си, затвори очи. После пак ги отвори. Не, този път не й се привиждаше; беше срещу нея, наистина беше Тарък. Колко бе мечтала за тази среща. Когато го видеше, щеше да го прегърне много силно, да го целуне, да го подуши, но сега стоеше, без да помръдне. Не чувстваше такава голяма радост, нито пък вълнение. Сякаш беше парализирана. Усещаше само някакво успокоение. Ето че се случи, видя го още веднъж. Другото не беше важно. И откри една истина. Тарък, за когото копнееше от дни и изгаряше да го види, не беше този мъж, който стоеше пред нея. Тя с ужас установи следното: По времето, когато бяха разделени, в мечтите си беше изваяла Тарък отново, като статуя, беше му придала желаната форма и се бе влюбила до полуда в създадения от нея образ. Но истинският Тарък беше този, непознатият и неприятен мъж, който седеше срещу нея.

Дори да се беше стреснал от безразличието на момичето, не го показа.

— Как си, миличка? Липсваше ми.

— Така ли?

Айсел не можеше да познае собствения си леден глас. Какво й беше станало? Само преди пет минути беше готова да направи всичко, за да се види с Тарък, а сега се срамуваше от прииждащите чувства.

Тарък забеляза, че Джем Хади го гледа намръщено, въздъхна, протегна ръка и хвана дланта на момичето. Този допир премина през всички нерви на Айсел и стигна до мозъка й. Тялото й беше познало Тарък.

— Хайде, ела, да излезем оттук.

Айсел слезе от стола, без да възрази, и тръгна след мъжа. На излизане Тарък посочи Етхем. Етхем се усмихна и му помаха.

По пътя не говориха, дори не се хванаха за ръце. Когато влязоха в апартамента, Айсел изгледа мъжа враждебно, после изведнъж му удари плесница. Зашлевеният Тарък се усмихна подигравателно и й подаде и другата си буза. Айсел полудя, нахвърли се върху него, заби нокти в гърдите му, заудря раменете му с юмруци, вика, крещя, после се хвърли на креслото и започна да плаче. Тарък отиде до нея и я прегърна, мълчаливо прие юмруците, които се стоварваха върху гърдите му. Държа я за ръка, докато гневът й не се успокои, целуваше и галеше косата й.

* * *

— Какво прави през двете седмици, в които бяхме разделени? — попита жената.

— През тези две седмици сутрин се събуждах рано и излизах по улиците. Както е казал Ницше, всичко е на улицата. Остави го него, и без това беше опасно денем да стоя вкъщи. Всеки момент на вратата можеше да се позвъни и някой, когото дори не исках да си спомням, можеше да дойде да ме отведе. Излезе ли ти име веднъж, не можеш да се измъкнеш лесно. Ходех пеша от Карагюмрюк до Фатих. Наблюдавах нещастните хора около себе си за назидание. Жени с фереджета, мъже с обли бради, които гледаха на света с безкрайна омраза, разнебитените къщи, мизерните квартали… Мислех си как невежеството е обезсмислило всичко и как нещата са станали по-грозни. Вървях с часове. Но накрая стигах до „Таксим“, до сърцето на града. Разхождах се в „Бейоглу“. Гледах сгради, които се отдаваха под наем, магазините. Щом намерех някой, който много ми харесва, се срещах със собственика. Питах за цената, понякога дори се пазарях. Ха, ха! Нямах пари дори за обувки, но преговарях за милиони, представяш ли си? В началото се съмняваха в мен, но започнех ли да говоря, всички ме слушаха. Заинтригувах хората за две минути. Харесваха ме. Ти вземи решение, а ние ще направим всичко, за да те улесним, казваха. Казвах им, че възнамерявам да отворя бар. Бар, подобен на „Избата“. Проектирах черен барплот във формата на „Г“. В главата ми всичко беше уточнено до последния детайл, беше толкова реалистично, че от един момент нататък самият аз започнах да си вярвам и да разпалвам мечтите си. Единственият ми проблем са парите. Веднага щом се сдобия с тях, ще ви потърся, казвах на хората. Ще те изчакаме три дни, синко, няма да го даваме на друг, не се тревожи, отвръщаха ми те. Тръгвах си оттам окрилен и сякаш политах над улиците. В момента, в който намерех пари, животът ми щеше да се промени, щях да покажа на всички на какво съм способен! Но след няколко минути въодушевлението отстъпваше място на отчаянието, виждах, че това е невъзможно. Отникъде не можех да намеря пари. Нямах нищо, с което да гарантирам пред някоя банка. Бях кръгла нула. Едно нищо. Обувките ми бяха прокъсани от ходене, дори не можех да си купя нови. И накрая откраднах. Един петъчен ден влязох в джамията „Джихангиз“, уж да се моля, и хвърлих поглед на един от чифтовете обувки, оставени пред входа. Обувките бяха здрави и изглеждаха точно моя номер. Запътих се директно и ги взех, после избягах. След няколко улици седнах на едно място и ги пробвах. Станаха ми точно. Представих си каква физиономия щеше да направи човекът, когато разбере, че са му откраднали обувките. Стана ми много забавно. Моите, прокъсаните, изхвърлих в една кофа за боклук. И те не бяха мои. Даде ми ги един приятел, когато излязох от затвора.

— Да си беше завлякъл и дебело палто. Сърцето ме болеше да те гледам с онова тънко пардесю в студа.

— Умираш да драматизираш нещата, хубавице. Но положението не беше такова, каквото си мислиш. Аз не мръзнех с онова пардесю. Навик, който ми остана от затвора. Понякога ми се налагаше да спя върху каменния под гол или с разкъсана риза. В такива моменти понятията за температурата и топлината са твърде различни. Едно тънко палто може да те стопли достатъчно. Освен това не понасях дебели дрехи. В онези дни предпочитах да обличам нещо по-тънко. Защото всеки момент можеше да ми се наложи да тичам, по-точно, да бягам. Бях в доста неясен период от живота си.

— А нощите? Сам ли беше?

— В повечето случаи. Прибирах се много късно. Това беше единственият начин да не се срещам с баща си. Падах като труп на леглото, съсипан от цял ден ходене.

— Други жени?

— А, това си питала. Е, няколко нощи прекарах навън, естествено. Бях се запознал с една учителка. Беше малко назадничава, но иначе много сладка. Гостувах й три дни.

— Не ти вярвам.

— Не си длъжна да ми вярваш.

Изведнъж се погледнаха така, сякаш се предизвикват.

— В края на първата ни раздяла разбрах много добре едно: Ти беше като чаша вода. Когато беше до мен, не разбирах значението ти, но когато те нямаше, умирах за теб — каза жената.

— А ти беше точно обратното, присъствието ти ме убиваше.

Дванадесет

Айсел не разбираше какво му е хубавото на това, някой мъж да се чувства като курва. Но го запази в един ъгъл на съзнанието си, за да го проумее по-нататък.

Второ действие в отношенията.

Двама влюбени, които се мразят един друг. Тайни решения, скрити мисли.

Тарък: Първата ми диагноза беше вярна, момичето е объркано. Не знае нищо за света, в който живее, не може да си обясни случващото се около нея, няма обществено съзнание. Живее в центъра на собствената си самота, опитва се да я запълни с моя член. Ако има как, ще ме затвори в собственото си тяло, докато съм проникнал в него, ще бъдем принудени да живеем залепени като сиамски близнаци до края на живота си. Ха, ха, ха! Дали мога да я променя? Ще мога ли да й обясня, че има и друга самота, освен нейната? Ще мога ли да я науча, че трябва да споделя мен и себе си с другите? Само тогава ще се освободи от изключителния си егоизъм.

Айсел: Наркотичната зависимост трябва да е нещо такова. Вкарваш във вените си мръсна отрова, от която се отвращаваш. Тази отрова те убива, но, от друга страна, те кара да летиш. За мен Тарък е отрова. Каквото и да правим заедно, накрая трябва да се отърва от него. Унижава ме, прави ме слаба. Защо, когато е до мен, винаги искам да плача? Защо се успокоявам само когато е вътре в мен? Това е само началото, знам. Ще ме накара да страдам още много. Искам да избягам, но неподвижните ми крака не ме слушат, точно както в сънищата. Понякога така ме поглежда в претъпканата от хора улица, че от мен потича нещо. Добре, но защо ме гледа така? Със страст, с нежност и гняв. Не вярвам, че ме желае толкова неудържимо. Какво ли вижда в мен? Всичките жени? Или аз съм всичко, което мрази? Трябва да съм търпелива. Нека ми се довери. Някой ден ще започне да говори с мен. И ето тогава чудовищното му влияние ще изчезне. Тогава ще го напусна.

Междувременно се правят куп споразумения. Тарък диктува условията, Айсел трябва да ги изпълнява.

Мъжът първо очертава рамката на материалното им съжителство. Той няма никакви приходи, на всичкото отгоре няма и вероятност да спечели някакви пари. В такъв случай Айсел ще възрази ли, докато са заедно, тя да посреща всички разходи? Айсел поклаща глава — не, не възразява. И без това не се нуждаеше от много средства. По две, понякога три бири в „Избата“ и шоколадчета с лешници от „Бейоглу“, когато вечер се прибере у дома… Това бяха малките радости, които й напомняха за детството. Що се отнася до кръчмата на интелектуалците, можеха да ходят и веднъж седмично. Парите за седмица, които Айсел взимаше от леля си, щяха да стигнат за това. Добре, а защо Айсел не си намери някаква работа? Тогава паричните им проблеми щяха да изчезнат напълно. Айсел поклаща глава. Да, ще работи. Пък и така дните ще минават по-бързо.

След като материалните теми са обсъдени, Тарък хваща ръката на Айсел и й се усмихва по най-подигравателния начин.

— Чувствам се като курва. Колко хубаво, нали? — пита. Айсел не разбира какво му е хубавото на това, някой мъж да се чувства като курва. Но го запазва в един ъгъл на съзнанието си, за да го проумее по-нататък.

След това… Вече няма да бъдат заедно всяка нощ. Не е редно да безпокоят Етхем и да насилват шансовете си. Два пъти в седмицата трябва да е достатъчно, нека копнеят един за друг. В противен случай Тарък няма да има време да се вижда с други жени, не е ли така? Гали нежно свитото лице на Айсел, ти също трябва да го правиш, прошепва в ухото й, трябва да опознаеш и други мъже. Как иначе ще можеш да ме оцениш? Никой ли не те привлича в „Избата“? Ако има някой, ще ти помогна, ще оправя нещата. Хайде, кажи, има ли такъв?

С върха на пръста си внимателно избърсва сълзите, които се стичат от очите й. Тарък е ту един, ту друг. Понякога убива Айсел с подигравките си, друг път с любовта си.

Една нощ, в която няма да остават у Етхем, Тарък изпраща Айсел до дома й. Ледена, звездна, напълно непрогледна нощ. Часът е почти дванайсет. Пред блока прегръща момичето и дълго го целува. То се разплаква. Какво ти е, пита той. Искам да дойда с теб, не искам да оставам сама, отговаря Айсел. Тази нощ не отивам у Етхем, той си имал работа, казва Тарък. Айсел продължава да плаче. Тарък започва да се нервира, леко разтърсва раменете й. Не разбираш ли, няма къде да отидем, казва. Да отидем в хотел, отговаря Айсел. Да не си дете, как ще ни приемат в хотел, без да сме женени, сопва се Тарък. Е, ако имаш пари за Хилтън, това е друго. Айсел плаче още повече. Да се промъкнем ли у вас тайно, искаш ли, продължава Тарък. Момичето спира да плаче и се замисля над това предложение. Ще ми отвориш, когато леля ти заспи, ще се промъкна вътре и ще се затворим в стаята ти, какво ще кажеш? Леля ми никога не спи, казва Айсел, появява се пред мен по всяко време, през деня или през нощта. Ако те види вкъщи, ще ни направи на нищо. Добре тогава, казва Тарък, тръгвам си. Остани, казва Айсел и хълца от плач. Какво искаш, пита Тарък, да отида и да убия леля ти ли? Заведи ме у вас, казва Айсел. Ти нямаш ли си дом? Къде живееш? На улицата ли? Тарък настръхва като тигър, гърбът му се изкривява и внезапно удря плесница на момичето. Това е нещо толкова неочаквано, толкова странно, че Айсел замръзва на място, сякаш са я проболи с нож, викът застива в гърлото й. Тарък гледа ръката, с която я удари. Сякаш е на театрална сцена, така протяга ръка и я гледа. Ти ме унищожаваш, крещи на момичето, разрушаваш всичко, което грижливо съм съградил! И започва да тича. Айсел тича след него. Тичат, тичат. Тарък се спира на улицата, чака момичето със стиснати юмруци. В същото време крещи: Върви си, не идвай след мен! Ще дойда, казва Айсел. В очите й има смъртна решителност. Стиснатите юмруци на Тарък се отпускат, смъртоносната студенина от лицето му изчезва, протяга се и придърпва момичето към себе си, прегръща го, гали го по главата. Тази нощ не можем да сме заедно, приеми лудостта ми, казва с треперещ глас. Трябва да бъдем заедно, приеми моята лудост, казва Айсел. Мъжът гледа в очите й, те са много тъжни. Тази нощ се махни от мен, казва й още веднъж кротко. Не искам да нараня сърцето ти. Понякога ставам такъв, ставам лош. Умолявам те, върви си. Този път Айсел разбира. Добре, казва, обръща се и си тръгва. Този път Тарък се спуска след нея. Прегръща я, целува косите й, хълца и плаче. Айсел го вижда разплакан за първи път, сякаш я пронизва стрела. В сърцето си чувства смесица от щастие и болка. Плаче за мен, плаче за мен, плаче за мен, припява гордо. В душата й нараства мръсна радост. Но, от друга страна, се измъчва. Леко гали къдравата му коса. Тарък се обляга на стената, хваща момичето през кръста и го дръпва към себе си, подпира глава на гърдите му. Те се затоплят от горещия дъх на мъжа. След това той млъква, вече не плаче. Гледа момичето като диво животно, в очите му има нещо фатално. Устите им се намират, устните им се вплитат, целуват се и ръмжат като животни. Устните на Айсел са разкървавени, той усеща с езика си соления вкус на кръвта. Тарък пъха ръка под полата на момичето и започва да го гали. В началото се любят полу на крак, полуседнали върху ледената градинска ограда. След това момичето пада в ръцете на мъжа. Сега си върви, казва Тарък, утре ще те накарам да забравиш тази нощ. Утре ще те накарам да забравиш всичко, обещавам! Но сега си върви!

Айсел се прибира у дома и заварва Мюзейен да пие в хола. Жената гледа зачервените й очи и разкъсаните й устни така, сякаш е наблюдавала всичко, което стана отвън. Айсел не й обръща внимание, преминава покрай нея като призрак и влиза в стаята си.

На следващата нощ са у Етхем. Него го няма, сами са. Тарък вече не е онзи меланхоличен мъж, когото остави предишната нощ. Той е изключително жизнен, силен, прекалено сигурен в себе си. Тази нощ имам голяма изненада за теб, казва на момичето. Има някой, който иска да спи с теб. Друг мъж. Прегръща Айсел страховито, тя го гледа и не му вярва. Ще можеш ли да направиш това? Ще се съблечеш и ще легнеш на леглото, казва Тарък. Ще ти завържа очите. Никога няма да разбереш кой е, защото аз не искам да знаеш. Етхем ли е, пита Айсел. В очите на Тарък проблясва светлина, но поклаща глава, не мога да ти отговоря, казва. Айсел изтичва до вратата, иска да си тръгне, мразя те, изкрещява на мъжа. Ако си тръгнеш, повече няма да ме видиш, казва Тарък. Тази нощ ще докажеш колко ме обичаш. А и не се бой, аз ще бъда тук. Етхем ли? — пак пита Айсел. Той ли искаш да бъде? — казва Тарък саркастично. Искам само теб, отговаря Айсел. Но аз не искам само теб, казва Тарък, ще пречупя този твой инат.

Съблича Айсел със собствените си ръце, дръпва шалчето от врата си и й завързва очите. Ароматът от шалчето на Тарък изпълва носа й, разнася се из цялото й тяло. Той внимателно бута голото й тяло на леглото, чакай, прошепва в ухото й. Чува отдалечаващи се стъпки. След това тишина. Една безкрайна тишина. Айсел чака като жертвено агне, без да знае откъде ще дойде опасността. В стаята не се чува нищо. С времето сънищата и реалността се смесват. Сякаш нещо я докосва по бедрото, нещо меко, нещо леко. Но след секунда не усеща нищо. После като че ли усеща чужда миризма. Изпада в паника. Пред чии очи лежи гола на леглото? Пред очите й минават един по един мъжете, които познава от „Избата“. Кой? А ако е някой, когото изобщо не познава, когото не е виждала преди? Стомахът й се преобръща, ръцете й посягат към шала на очите й. Точно когато ще го дръпне, се чува шумолене от един ъгъл на стаята. Неясен, предупредителен звук. Тарък е в стаята! Да, със сигурност е в стаята! Добре, но какво прави? Това да не е нов експеримент? От колко време лежи така, мина ли половин час? Как може Тарък да седи безмълвен и без да помръдне половин час? Изведнъж цялото й тяло се свива, защото усеща върху себе си нечие друго тяло. Нещо, което се опира в корема й… После някакво неопределено докосване по косата… Нещо, което се провира през бедрата й. Айсел полудява. Мята се наляво-надясно, протяга ръце, опитва се да хване мъжа. Но накъдето и да замахне, ръцете й остават в нищото. Моля те, стене. Моля те, Тарък, искам да развържа очите си. Позволи ми. Отново силно изшумоляване. Обхваща я облак от неясна миризма. В главата й проблясва мълния, защото позна миризмата. Парфюмът, който Етхем използваше понякога. Беше го донесъл от Франция, ароматът му напомняше море и водорасли. Не може да помръдне, не можеше да издаде и звук. Страхуваше се. Значи Етхем… Една ръка леко докосва корема й. Съсредоточава се и се опитва да почувства тази ръка, тя е чужда. Тежка и безчувствена. Започва да плаче. Не е доволна от това положение. Тарък, върви в ада, казва и сваля превръзката от очите си. Тарък е до леглото. Облечен. С ръка върху корема на момичето. Къде е той, крещи Айсел! Кой, пита Тарък с невинно изражение. Етхем! Познах го по парфюма! В този момент забелязва шишенцето в ръката на Тарък. Нахвърля се върху мъжа, засрамена от това, че й се е присмял, че я е излъгал. Тарък скача върху нея, затиска ръцете й към леглото, навежда се и й прошепва в ухото: Как ни лъже мозъка, виждаш ли? Възприе ръката ми като чужда, само защото миризмата й беше чужда. Дори да те бях изчукал, нямаше да разбереш, че съм аз. Защото много те обърках. Защо си играеш с мен така, стене Айсел, защо нямаме нормална връзка като другите хора? Защото ние не сме като другите, казва Тарък. След това добавя: Това, което направихме днес, е само едно начало. Трябва да го продължим. Трябва наистина да се любиш, сякаш си с друг. Аз не искам, казва Айсел. Защото главата ти е пълна с вмирисани средновековни глупости, казва Тарък. А всичко се променя, светът се променя… И ние ще се променим. Вече няма да сме ангели.

Айсел плаче, той се изляга до нея. Погледът му е втренчен в тавана, на лицето му има болезнена усмивка. Веднъж завързаха и моите очи, казва. Бях съвсем гол, като теб. Но и ръцете ми бяха завързани, краката също. На всичкото отгоре, не лежах на такова удобно легло, бях на земята, на каменен под. Да те бият, докато си със завързани очи, е много интересен експеримент. Няма как да знаеш откъде ще дойдат ритниците, палката. Лазиш по пода, потънал в лиги и сополи, и се мъчиш да пресметнеш къде е вратата. Но не можеш. Всичко е адски объркано. Какво говориш, млъквай, крещи Айсел. Когато сцената оживява пред очите й, сякаш изживява нервна криза. Нямам за цел да те разстройвам или да те плаша, казва Тарък. Не искам и да разкрасявам преживените лайна и да ги претворявам в литература. А, всъщност минах през такъв период, не е като да не съм. Човек иска да разкаже, биха ме така, псуваха ме онака, пускаха ток в пишката ми и прочее. Като че ли докато разказва, болката и срамът се разпадат на малки парченца. Но това е само заблуда, разбира се. Болката не се разпада, остава си такава, каквато е. Щом е така, защо ми разказваш всичко това ни в клин, ни в ръкав, крещи Айсел. За да те смутя, отговаря Тарък. Защото по света има много мъка. Толкова много, колкото дори не можеш да си представиш. Трябва да си по-силна, разбираш ли? Трябва да излезеш от измисления свят, в който живееш!

Мразя те, крещи Айсел, скача на крака и се облича. Затръшва вратата и бяга от апартамента. Тарък не помръдва от мястото си, очите му са вперени в тавана, лежи.

* * *

Две различни нощи, два различни аза — каза мъжът.

— Първата нощ беше безнадеждно влюбен, а втората един необуздан садист!

— Безнадеждно влюбен, ха! Това пък как ти хрумна?

— Ти плачеше. Онази нощ плака за мен.

Мъжът леко се усмихна. Погледна жената, сякаш я съжаляваше.

— Защо ме гледаш така? Греша ли?

— Малко. След това наистина бях безнадеждно влюбен, вярно, но онази нощ не бях.

— Тогава защо плака?

Мъжът въздъхна.

— Толкова е трудно да ти го обясня. Мисля, че в онази нощ разбрах, че наистина съм успял да стана лош човек. Гледах теб. Плачеше като малко момиченце, вървеше след мен, не можеше да се отделиш. Все едно бях баща ти, който те е изоставил. Все едно бях майка ти, която не познаваше. Какво право имам да ти причинявам такова зло, помислих си. Особено да си загубя ума и да те зашлевя… А си бях дал дума, и на мравката път да правя. Но ето, не можех да удържа на обещанието си. Разпадах се като пясъчна крепост. А ти ме заливаше като вълните. Исках да ти извикам, бягай и се спасявай от мен! Аз съм лош човек, ще те наскърбя, ще те накарам да страдаш, ако откача, светът ще ти се стори тесен. Но знаех, че каквото и да кажа, нямаше да си тръгнеш. Дори да те убия. И реших да направя всичко по силите си, за да те накарам да съжаляваш. Това беше война, аз щях да спечеля.

— И спечели!

— Да. Но в същото време това беше и моята загуба. В края на тази безсмислена война наистина хлътнах по теб. И то до степен, напълно да си изгубя ума.

Лицето на жената светна със сладка усмивка.

— Харесва ми да го чуя, дори и след толкова години. Хайде, кажи го още веднъж. Много ли ме обичаше?

— Много. Толкова много, че когато си тръгна, исках да умра.

— Но не умря.

— Не умрях, да. Дори в това не успях. Най-малкото тогава. — Погледна жената дяволито.

— Провокираш ме.

— Това ми харесва. Какво ще пишеш отсега нататък?

— Първото ни посещение в дома ти.

Мъжът смръщи лице от болка.

— Беше лоша нощ.

— По-гадно и от лоша.

— Беше трагична. Не помня да съм се срамувал толкова в живота си. Няма да забравя отвращението в очите ти, когато видя мизерията ми. От друга страна, за пръв път виждах бунището, в което живея, през очите на някой друг. Тоест през твоите очи. И аз преживях шок.

Тринадесет

Не съм учил в университет като вас. Не знам чужд език. Нищо друго не ми се отдава, освен да чета книги. Не мога да поправя нито кран, нито пък разбирам от бои и мазилки. Дори да разбирах, нямаше да го направя, никога не бих станал работник!

Мразовита и красива нощ с много звезди в началото на февруари.

Един пиян повръща на калдъръма точно пред „Избата“. Въздухът мирише на вкиснало.

Тарък излезе от бара с вкаменено от гняв лице. Очите и устните му свити, приличат на чертички.

Айсел подтичваше след него, като се препъваше.

— Чакай, де! Защо вървиш толкова бързо? Не мога да те настигна! Чакай, де!

Тарък не чакаше. Дори не се обръщаше и не поглеждаше назад.

Айсел забърза с последни сили и догони мъжа, хвана го под ръка.

— Защо ми се разсърди толкова?

— Пък и питаш!

— Какво да направя, като нямам пари? Тази седмица леля се заинати и не ми дава дневни!

— Ами намери си работа и работи! Тогава няма да гледаш в ръцете на леля си!

Айсел щеше да попита: А ти защо не работиш, едвам се сдържа. Не можаха да си платят трите бири, които изпиха. Всъщност Айсел беше сигурна, че в торбата си има още сто лири, но така и не можа да ги намери. А Етхем го нямаше. Беше принудена да отиде и да помоли Джем Хади да ги запише на сметката й. Джем Хади изгледа злобно Тарък, който чакаше в далечината, и след това поклати глава. Когато Айсел се изнизваше от бара, той докосна ръката й и каза:

— Остави го тоя, виж, няма пари да плати дори три бири.

Айсел много се засрами.

Слязоха на площада на Тунела. Тарък се опря в една стена. Айсел мълчаливо седна до него.

— Тази вечер се прибери у дома — каза Тарък.

— Няма да се прибера.

— Върви по дяволите, Айсел! И ти, и този жалък живот, и безпаричието, всички вървете по дяволите!

— Амин!

Тарък я погледна гневно, след това потъна в мрачно мълчание. И Айсел беше ядосана, но и стресирана. А ако пак си тръгнеше? Изчака, страхувайки се да си поеме въздух.

Минаха пет, а може би десет минути. Айсел отново не издържа.

— Студено ми е. Защо не отидем у Етхем?

— Защото не искам.

— Но защо? От колко дни не сме ходили там? Какво ще стане, ако отидем тази вечер?

Тарък не отговори. Беше навел глава, мислеше. Накрая се изправи и тръгна. Айсел не попита нищо, просто тръгна след него.

В дома на Етхем беше тъмно. Въпреки това Тарък позвъни няколко пъти. Когато никой не отвори, протегна ръка и потърси ключа. На лицето му се изписа почуда. Айсел гледаше мъжа смутено.

— Какво става?

— Ключът не е на мястото.

— И защо?

— Откъде да знам! Шибаният ключ го няма!

Този път тя протегна ръка, прерови нишата над перваза сантиметър по сантиметър. Наистина го нямаше.

Тарък седна пред прага на вратата. Започна да приглажда косата си назад. От яд я дърпаше толкова силно, че щеше да я отскубне.

— Значи господин Етхем вече не иска да влизаме в дома му, без да го питаме!

Айсел бавно се приближи до мъжа. Той я погледна гневно.

— Върви си! — каза. — Прибери се вкъщи!

Айсел тръсна рамене на инат. Тарък побесня. Хвана я за раменете и я разтърси.

— И какво ще правиш, ако не се прибереш? Тук ли ще останеш? На улицата ли ще преспиш?

— Ще остана с теб.

— Не може! Защото аз тръгвам!

— Заведи и мен там, където отиваш.

— Не мога!

— В такъв случай да изчакаме Етхем. Така или иначе скоро ще си дойде!

— Откъде знаеш? А ако не си дойде?

— Ще дойде.

— След като не е оставил ключа, значи вече не ни иска. А може да е заминал за Бодрум — измърмори Тарък. Гневният му глас звучеше като изсвирване.

— Ако беше така, щеше да ти каже. Пък и… надвечер беше в „Избата“ за малко, видях го. Тоест почти съм сигурна, че го видях. Скоро ще дойде. Да го почакаме.

Зачакаха. След пет-десет минути Айсел започна да трепери от студ. Тарък не трепереше, но се беше свил като таралеж. Май се беше успокоил. Сега изглеждаше много угрижен.

Айсел не издържа да го гледа толкова тъжен, протегна ръка и бавно го погали. Тарък вдигна глава и я погледна. Приличаше на ранено диво животно. Хвана ръката й грубо, сякаш щеше да я бутне. После се отказа. Наклони се и прегърна момичето, придърпа го към себе си. Целунаха се, докато останаха без дъх. После Айсел сложи глава на рамото му. В същия момент Тарък изпсува цветущо и скочи на крака. Здраво срита кофата за боклук до себе си.

— Какво правя тук? Проклет да съм! Какво правя тук?

— Какво ти е, Тарък, успокой се!

— И питаш какво ми е! Казвам ти да се прибереш. Наистина ще останем на улицата, не разбираш ли?

— Нямаш ли друг приятел? Някое друго място, където можем да отидем…

— Нямам никакви приятели! Ти да не би да имаш?

Момичето тъжно поклати глава.

— По дяволите! Трябва да съм полудял. Чудя се какво ме спира да се махна оттук!

Този път гневно срита вратата. После се стресна и уплашено огледа къщите наоколо, да види дали някой го гледа. Добре че нямаше никого. Рухна на стъпалото.

— Мога да те убия — измърмори.

— Убий ме! — каза Айсел, като че ли го порицаваше.

Очите на Тарък проблеснаха яростно в мрака. Бяха като на котка.

— Толкова много ли ме обичаш?

— Да.

— Не ти вярвам!

— Щом не искаш, недей!

— Ако знаеш кой съм в действителност, няма да останеш с мен и минута!

— Тогава ми разкажи! Кой си? Говориш едно и също, но нищо не разказваш!

Тарък изпсува отново. Всъщност имаше неудържимо желание да й разкаже всичко, да й излее целия си живот, но не можеше да го направи. Решеше ли да говори, сякаш една невидима ръка го смушкваше, за да спре. В деня, когато в дома на Етхем й беше завързал очите, само тогава не беше на себе си и й бе споменал за мъченията. И стана това, което очакваше, Айсел избяга. Когато се видяха отново, Тарък очакваше със скрита надежда да го попита нещо. Но тя не го направи. Предпочете да се държи, сякаш не са преживявали такъв ден.

Почакаха още малко.

— Колко стана часът?

— Почти дванайсет — отвърна Айсел.

— Той няма да се върне.

— Защо да не се върне? Хората се прибират по домовете си по това време.

Бяха се долепили един до друг заради студа. Айсел пак беше склонила глава на рамото на Тарък и наблюдаваше тъмното небе и неясните звезди.

— Вдигни глава и погледни, Тарък, в този град има хиляди домове, в тях светят хиляди светлини. Хората си имат домове, в които могат да се хранят, да се любят. А ние си нямаме. Ние сме точно като уличните деца. Те си нямат дом, ние също. Защо е така? Не мислиш ли, че е много странно?

— Никак не е странно. Аз съм един скитник без пукната пара. А ти не си по-различна от мен. Но аз съм доволен от положението си, момиче. Ако имах дом, в който щях да те виждам непрекъснато под носа си, за мен той нямаше да е по-различен от ада.

Лицето на Айсел помръкна и тя отиде до отсрещния блок. Опря глава на коленете си и заплака беззвучно.

Тарък я погледна с яд, който свиваше сърцето му. Но дали този яд беше насочен срещу самия него, или срещу глупостта на Айсел, ето това не знаеше.

После в душата му отново се надигна дълбоко съжаление. Отиде и седна до момичето. Сложи ръка на рамото му.

— Виж, рожбо, ако това положение те тревожи толкова, защо не започнеш някаква работа? Ти не беше ли архитект? Ще си наемеш квартира. А аз ще те посещавам от време на време. — Засмя се сам на себе си така, сякаш е казал нещо много смешно.

— Не искам да работя — каза Айсел, докато триеше сълзите си.

— Защо?

— Страхувам се. Не се чувствам добре сред чужди хора. Пък и… Ти защо не работиш?

— Не се ли бяхме разбрали да не ми задаваш въпроси?

Айсел пое дълбоко въздух.

— Да, разбрахме се.

Мъжът издаде звук, подобен на шумолене.

— Хайде, ставай, ще те оставя у вас.

— А ти какво ще правиш?

— Не знам. Ще се оправя някак си.

— Тарък… Наистина ли нямаш пари в себе си?

Лицето му се напрегна.

— Нямам, нямам, нямам! Защо не ми вярваш? Някои хора нямат и стотинка! Тази твоя малка буржоазна главица защо не разбира нещо толкова просто?

Скочи и се изправи.

— Ставай, хайде! Тази вечер ми създаде достатъчно главоболия!

— Няма да те оставя и да си тръгна.

— Виж, Айсел… Опитвам се да не откача. Виждаш в какво положение сме. Етхем го няма. Няма и къде да отидем. Разбери го най-сетне!

— По това време леля няма да ме пусне вкъщи. Пък и след като ти ще останеш на улицата, аз оставам с теб. — Прегърна мъжа. — А и знаеш ли, имам вътрешно чувство. Етхем ще си дойде след малко. И ние, както винаги, ще се излегнем на леглото си, ще се завием с одеялото и ще се стоплим.

За малко и двамата да погледнат към малкия тъмен прозорец. Сякаш през главите им мина една и съща мисъл.

— Ако нямаше решетки, щях да счупя този прозорец и да влезем вътре — каза Тарък със смазан глас.

Чакаха. За жалост Етхем не дойде. И двамата не знаеха, но училищата бяха във ваканция и той се беше метнал на рейса и бе заминал за Абант за една седмица.

Прекараха цялата нощ треперейки, като затворници, които се разхождат в двора на затвора. Накрая капнаха от умора и се приютиха на прага на вратата. Когато леко се развидели, Тарък дръпна ръката на Айсел, която дремеше на рамото му.

— Събуди се, тръгваме, хайде!

Обикаляха Таксим, докато не намериха един отворен млечен бар. Влязоха в първото място, което откриха, седнаха на масата, която беше най-близо до печката, и опитаха да се стоплят. Докато чакаха да им донесат чай, Тарък изгледа момичето с много сериозно изражение.

— Никога повече няма да преживяваме такава нощ! Чуваш ли ме? Кажа ли ти да си тръгваш, ще си тръгваш!

Айсел тъжно поклати глава. И без това не се чувстваше добре. Гърлото и очите й горяха.

Подскочи уплашено, когато Тарък изпсува.

— Какво има? Какво стана пак?

— С какво ще си платим чая?

Тя загледа глупаво мъжа.

— Поразрови се в тази торба! Сигурно имаш няколко монети!

Айсел придърпа окачената на стола торба и изсипа съдържанието й на масата. Затърси дребни монети сред разните дребни предмети. Нямаше нищо. Тъкмо да загуби надежда, когато банкнота от сто лири изхвърча между листовете на една книга.

— А, ето! Видя ли, била съм права! Намерих си стоте лири! — извика Айсел.

— Виж ни само! — сопна се Тарък. — Стигнахме до дъното на мизерията! — Скочи на крака. — Аз тръгвам. Ще се видим след два дни или след няколко години! А може и въобще да не се видим!

Но само след три дни отново бяха заедно. Все още нямаха пари и бяха разбрали, че Етхем е заминал на почивка. Цялата нощ прекараха по улиците на „Бейоглу“. Тарък изглеждаше занемарен. Като че ли не се беше бръснал от три дни, наболата брада бе покрила лицето му като сянка. А палтото на гърба му беше доста измачкано.

— Много си сърдит на Етхем, нали? — попита Айсел.

— Не! Защо да му се сърдя? Човекът не е длъжен да ми докладва, когато реши да заминава някъде.

— Но в последно време много се промени.

— Всеки се променя. Бил се променил, голяма работа!

— Тарък… Какво ще правим? Ти… Ти много ми липсваше. Толкова много, че… — Не можа да продължи и заплака.

Първо щеше да й се ядоса, но се отказа. Прегърна я.

— Не плачи. И ти ми липсваше. Но тази връзка не може да продължава така. Ако ти нямаш пари, какво ще правим. Така се бяхме разбрали.

— Моля те, заведи ме където живееш! Все пак живееш някъде. Не спиш на улицата, нали?

Тарък не отговори веднага. След това каза с особен глас:

— Разбира се, че не живея на улицата.

— Тарък, моля те, не ме отпращай тази нощ! Вече не издържам без теб!

Погледна плачещото момиче замислено. Изглеждаше много отчаяно.

— Колко е часът? — попита.

— Наближава дванайсет. Моля те… Не ми казвай да си вървя! Моля те!

— Добре, рожбо. Идваш с мен! Но после ако съжалиш, не казвай, че не съм те предупредил!

Айсел се спря, беше се съгласил прекалено бързо. Какво ще е това място, което би я накарало да съжалява толкова много? Малко се изплаши. Но нямаше да издържи още една самотна нощ.

— Изобщо не ми пука. — Тя тръсна рамене.

Зачакаха на спирката, от която рейсовете тръгваха за Фатих и Едирнекапъ. Лицето на Тарък беше безизразно като на статуя. Не поглеждаше момичето. В 12 часа един стар, ама много стар автобус се приближи към спирката и отвори врати. Кльощав шофьор, със съвсем пожълтяло лице, уморено погледна малкото пътници, които се качиха.

Раздрънканият автобус се движеше с възможно най-висока скорост по празните пътища и от време на време се разклащаше при внезапно спиране.

— Къде отиваме?

— В Карагюмрюк.

— Къде е това?

— Ще видиш, когато стигнем.

Когато подминаха Фатих, в рейса бяха останали само те. Накрая слязоха на тъмна улица, само безлюдната спирка бе осветена от улична лампа. През последните два дни не беше валяло и по земята имаше купчини кал.

— Чуй ме — каза Тарък. Шепнеше, но гласът му беше много твърд. — От този момент нататък няма да говориш без нужда, правиш, каквото ти кажа. Ако ни хванат, ще стане страшно. Разбра ли?

— Разбрах.

— По пътя има дупки. Върви точно зад мен, иначе дрехите ни ще станат на нищо.

Извади фенерче от джоба си. Тръгнаха внимателно по тъмните улици. Те наистина бяха осеяни с дупки, на няколко пъти Айсел щеше да се претърколи. По едно време пред тях се изпречи улично куче и изръмжа. Тарък изобщо не му обърна внимание, подръпна момичето и продължиха да вървят.

— Защо е толкова тъмно?

— Защото електричеството е спряно. Не виждаш ли? Тук винаги е така.

Накрая спряха пред една желязна врата. Тарък сложи пръст на устните си и направи знак на момичето да мълчи. Извади ключа, отвори вратата и леко побутна Айсел вътре. В малкото антре, в което трудно се побираха двама души, той посочи с фенера една врата.

— Там е тоалетната, ако имаш нужда, влез веднага. Не можем да слезем отново — прошепна в ухото на момичето. — Дай ми палтото си.

Докато Айсел сваляше палтото, Тарък отвори вратата и светеше с фенера. Тоалетната беше малка, като кутия.

— Внимателно!

Стените бяха измазани с вар, беше адски студено и Айсел трудно успя да се облекчи.

— Стълбите скърцат. Трябва да сме много бързи — прошепна Тарък.

Събу си обувките и ги взе в ръка. Айсел направи като него. Изкачиха се по стълбите бързо, но тихо. Озоваха се пред една стъклена врата. Тарък я отвори с едно движение, чу се силно изскърцване. За миг остана неподвижен и зачака. Явно, че отгоре имаше още един етаж, защото оттам се чуха неясни звуци.

Показа се трепкащата светлина на газена лампа, някой заслиза по стълбите тихо. Тарък бързо бутна Айсел в стаята, дръпна вратата, но не я затвори напълно.

Майка му, облечена в дефтинена нощница, закрила уста с крайчеца на тензуха, който покриваше косата й, се приближи до Тарък с плашливи стъпки. На светлината на лампата изглеждаше сякаш е на хиляда години.

— Тарък, сине… Днес един пита за теб — прошепна.

— Кой? Полицията ли?

— Не знам. Беше облечен нормално. Млад мъж.

— Каза му, че изобщо не идвам тук, нали?

— Казах, но не ми повярва. Сине, да не би пак…

— Млъквай! Върви да спиш! Няма нищо, не се тревожи!

Жената въздъхна, погледна сина си още веднъж колебливо, после се запъти към стълбите.

Тарък влезе в стаята си. Затвори вратата внимателно и я заключи отвътре. Всъщност това беше глупаво, защото ключалката беше толкова паянтова, че можеше да се отвори само с едно рамо.

Айсел видя неприятното изражение на лицето му на светлината на ръчното фенерче и щеше да каже нещо, но смъртоносният поглед на Тарък я спря.

В стаята беше ужасно студено.

— Защо тук не гори печка?

— Шшшт…

Студът беше проникнал в стените, сякаш от тях валеше сняг.

Тарък се бе съблякъл, беше се мушнал в леглото и дръпнал юргана до носа си. Айсел все още беше права и седеше просто така.

Направи й знак.

— Ела, де!

Наведе се към него:

— Може ли да си легна така? Студено ми е.

— Не може! Съблечи се. Аз ще те стопля.

След малко Айсел беше под юргана. От завивката и чаршафите се носеше непоносима миризма на влага. Тарък бе затоплил малко своята част, но другата половина на леглото беше ледена. Придърпа момичето към себе си, притисна го към гърдите си.

— Тук не можем да правим секс, нали знаеш? Ще се задоволим с това да се прегърнем и да спим.

— Няма значение. Нали сме заедно.

— Сутринта трябва да се събудим много рано и да си тръгнем.

— Ще си тръгнем. — Зарови глава в рамото му и затвори очи. В тъмнината не виждаше добре, но това място беше ужасно. За миг съжали, че настояваше. Пред очите й изникна собствената й топла стая. Да можеше да го заведе там!

На сутринта той отвори очи точно когато трябваше да се събудят. Изскочи като стрела от леглото, което бяха стоплили с телата си. След това сръга Айсел.

— Побързай! Закъсняваме…

— Какво? Какво става?

— Обличай се веднага! Тръгваме!

Айсел не можеше да разбере къде е и коя е, беше напълно объркана. Докато Тарък се обличаше, тя се оглеждаше тревожно наоколо. Стаята беше миниатюрна, колкото сандък. Дървеният под беше гол, скърцаше при всяка крачка на Тарък. Стените бяха празни. Малкият прозорец беше покрит с американ. Недоволно сбърчи лице.

Изведнъж си спомни всичко. Излезе изпод юргана, треперейки.

Стълбите сякаш скърцаха повече от снощи. Когато слязоха на партера, Тарък отвори вратата и избута момичето навън в студа.

— Бързо!

В първите часове на утрото, на безпощадната дневна светлина, Айсел видя в какво бунище се намира. Неизмазани и небоядисани, наредени като кибритени кутийки, полусрутени къщи… Улици, пълни с дупки, море от кал… Празен квартал без цветя, без дървета.

Къщата, от която излязоха, беше притисната между бетонни сгради. Триетажна, с тясно лице, много стара дървена постройка. Подпираше се на двете бетонни сгради, сякаш ако не бяха те, ще се срути. Изглеждаше толкова износена.

Докато вървяха към спирката на рейса, покрай тях мина млад мъж с чалма и обла брада. Измърмори нещо неразбрано.

— Я се шибай! — каза Тарък. Мъжът се изплю и се отдалечи.

На спирката чакаха дълго. Наоколо все още беше тихо. Тарък се бе сгушил в палтото си. Лицето му беше безизразно като каменна статуя.

— Бедността никак не ти харесва, нали? — попита той мрачно момичето.

— Ами…

— И на мен не ми харесва. Най-накрая намерих допирна точка с теб.

— За първи път в живота си идвам тук — каза Айсел.

— Чудесно! Започваш да опознаваш града, в който живееш. Това тук е Карагюмрюк, рожбо. Малко по-нататък е Едирнекапъ. Чувала ли си за Сулукале? Онази махала започва в края на този булевард. От едната страна останки от византийската култура, от другата цигани… А в средата са притиснати бездушни квартали.

— Това сякаш не е Истанбул. Много е различно.

— Е, не сме в града, който ти познаваш. Правилно.

Айсел щеше да каже още нещо, но видя тъгата по лицето на Тарък и се отказа. Сложи глава на рамото му. Но той веднага се отдръпна.

— Недей! Рано-рано ще си докараш неприятности!

— Че какво съм направила? Само…

— Говедата в този квартал не разбират! Не ме карай да се бия с някой толкова рано!

— Но…

Погледна я така, че тя се изчерви и млъкна веднага.

Към спирката тихо се приближи автобус, който отиваше в Бешикташ. Качиха се и седнаха отзад.

През целия път Айсел наблюдаваше този нов Истанбул. Въпреки че беше толкова рано, по улиците кипеше дейност. Мъже с намръщени физиономии тичаха насам-натам. Вдигаха се щори, отваряха се магазини. Продавачите на гевреци и баници отдавна се бяха изсипали на улицата. Жени с груби забрадки на главите се редяха на опашки по автобусните спирки.

— Защо хората тук са толкова грозни? — промърмори.

— Защото сексът им е забранен — каза Тарък.

— Кой им го е забранил?

Тарък се усмихна за пръв път тази сутрин.

— Религията го е забранила. Не знаеш ли какво е религия? Ако живеехме в средновековието, щяха да те изгорят като вещица. А на мен щяха да ми откъснат ташаците. На земята все още има места, където правят тези неща. Променя се само името на религията, зверствата им са еднакви.

Когато видя, че Айсел го гледа с недоверие, пак се засмя.

— Не са ли те учили на това в училище?

— Знаеш ли, сега говориш точно като баща ми.

— И той ли се ядосваше на културтрегерите?

— Ами… Докато пиеше, се ядосваше на всичко. Пиеше много, бях ти казала.

— Моят изобщо не пие. Умира от страх да не влезе в грях. Но не знае, че ако изобщо има ад, той първи ще изгори в него!

— Какво щеше да направи, ако ни беше заловил у вас?

— Щеше да се лее кръв.

— Преувеличаваш.

— Не преувеличавам. Този човек се е побъркал на тема морал. Ако знаеше, че спим в едно легло…

Айсел се изхили.

— Но ние нищо не правихме! Спахме като брат и сестра.

— Те не вярват, че мъж и жена могат да спят кротко. Толкова са жадни за секс, че останат ли с женска в една стая, веднага й се нахвърлят. Ако поне можеха да се справят като хората, нямаше да ми е мъчно! Жената лежи отдолу като пън, а мъжът влиза в нея два пъти, после крещи и се празни. Имат строги правила и за позата, в която се чукат.

Слязоха в Бешикташ, качиха се на друг рейс и отидоха в Хисар. Кафенето на Али Баба беше отворено скоро. Хайри Деде отговаряше за чая и отоплението и сега се занимаваше с разнебитената печка на дърва.

Придърпаха два стола и седнаха до нея. Хайри Деде полуядосано, полу на шега попита ведро:

— Вие дом нямате ли си, бе? Още не е съмнало, а вече кукнахте… Боже мили!

Засмяха се, да не развалят традицията. Тарък взе два геврека и се върна, пиха чай и се нахраниха.

— Най-сетне видя къде живея. И как ти се стори моята мизерия?

Айсел повдигна рамене.

— Какво очакваш да ти кажа?

— Права си. Нищо не може да се каже.

Айсел запали цигара. Тарък сякаш погледна цигарата в устата й с копнеж.

— Какво? Да не би да искаш?

— Не. Беше за момент… Имам нужда да си разведря мислите. Тези дни животът много взе да ме притиска. Но няма да го направя. Ако още веднъж предам волята си, после чорапът ще се разплете бързо. — Засмя се сам на себе си. Изморен, тъжен смях.

След това се облегна на стола и се загледа в момичето.

— Взех решение, искам да ти разкажа нещо, Айсел. Изслушай ме, после постъпи, както искаш. Тоест, ако поискаш да си тръгнеш, ще те разбера.

Айсел го погледна тревожно.

— Не може ли да не говорим сега?

— Не може, рожбо. Трябва да ме изслушаш. Аз… Оттеглих се във втори.

— Какво?

— Зарязах училище във втори клас.

— Нали си учил в Художествената академия?

— Момиче, ти тъпа ли си? Приличам ли на някой, който е учил там?

Айсел го гледаше така, сякаш нищо не разбираше. След това думите се наместиха постепенно, придобиха смисъл. Оттеглил се във втори, а? Така значи?

— Значи си ме излъгал?

— Да. Не само теб, лъгал съм много момичета по този въпрос.

Айсел се опитваше да разбере какво означава това, но изобщо не можеше да мисли. Сякаш мозъкът й не работеше.

— Аз съм човек без пукната пара, който е напуснал училище във втори клас! Едно лъжливо копеле! Все още ли ме обичаш?

Отговори, без да се замисли:

— Да.

— Няма ли да избягаш от мен?

— Защо да бягам?

— Боже мой! Ти наистина си странна. Не разбираш ли, момиче? Не съм учил в университет като вас. Не знам чужд език. Нищо друго не ми се отдава, освен да чета книги. Не мога да поправя нито кран, нито пък разбирам от бои и мазилки. Дори да разбирах, нямаше да го направя, никога не бих станал работник! На всичкото отгоре това не е единственият ми проблем. Направих куп номера, за да не отида войник, и всички бяха разкрити, издирват ме. Всеки момент може да бъда заловен. Хванат ли ме, веднага ще ме натирят в най-далечния ъгъл на страната, ще ме бият по каската, докато ми извадят душата, ще ме влачат. Защото аз съм политически затворник. Да ти разказвам ли още?

— Как така? В затвора ли си лежал?

— Да, рожбо. Не за дълго, но доста пъти влизах и излизах от затвора.

— Ами… Това, което ми разказа онзи ден… За изтезанията… Вярно ли беше?

— Божичко! И защо? Какъв е смисълът на всичко това?

— Няма смисъл. Такъв е животът. Както на теб ти се е паднало да те напуснат, докато си била още бебе, така и на мен ми се е паднало това в живота.

Айсел се засмя от нерви.

— Какво има? Защо се смееш?

— От толкова много мъже намерих точно теб, затова се смея.

По лицето му се разля злобна усмивка.

— Ти не си ме намерила, рожбо. Аз те намерих. Остави това, ще ме напуснеш ли, или не, това ми кажи — попита с мек глас.

— Не мога да си тръгна, Тарък. Не мога да те напусна — каза Айсел и въздъхна.

— Странно. До днес всяка жена, на която кажех това, ме зарязваше. Е, и какво ще стане с нас?

— Не знам. Аз те обичам.

Изведнъж Тарък бе завладян от страшен гняв. Удари с ръка по масата, бум!

— Стига, бе! Обичам, обичам! Не знаеш ли нещо друго?! Виж, момиче… Признах ти толкова много неща, ти ме изслуша. Не си мисли, че като не си тръгваш, ми правиш голямо добро! И не си въобразявай, че от благодарност ще ти стана роб! Аз все още съм си същият Тарък! Този, с когото се запозна! Ако сега станеш и си тръгнеш, изобщо няма да ми пука! Ще страдам пет-десет минути и после ще те забравя. — Гледаше я застрашително под вежди.

Айсел въздъхна обидена.

— Защо си такъв? Защо винаги се опитваш да ме отблъснеш от себе си?

— Защото съм изпълнен с гняв. Отвратен съм от лицемерието на съществата, наречени хора! Гади ми се от невежеството на глупаците, които се мислят за интелектуалци! Изпитвам омраза, защото, докато някои умират в изтезания, други нямат понятие от живота! Повръща ми се от почтените момичета, които се крият зад паяжината между краката си и мислят, че това е най-скъпоценното им притежание! Повръщам! И ти… Щом като няма да се отделиш от мен, след като малкият ти мозък е промит от глупости като любовта… Ще те накарам да съжаляваш! Ще ти покажа какво е любовта! Ще те предложа на друг мъж със собствените си ръце! А после ще седна и ще наблюдавам.

Айсел зяпна от изненада. След това се окопити.

— Защо ми говориш така? Проклет да си! — изкрещя, грабна торбата си и излезе от кафенето.

Когато стигна на спирката, плачеше от яд. Много съжаляваше, проклинаше нощта, в която влезе в живота на Тарък. Много жалко, че никога нямаше да успее да живее без него. Всеки път, когато побеснееше, щеше да бяга така, но после щеше да се връща при него като куче. Винаги.

* * *

— Много добре помня онази сутрин в кафенето на Али Баба.

— Аз също. Колко хубаво започна, колко лошо завърши. Плаках през целия път до дома.

— Защото научи горчивата истина ли?

— Не знам. Бях много объркана.

— Знаеш ли, когато ти казах, че съм напуснал училище във втори клас, направих най-големия блъф в живота си. Казах ти, че не ми пука дали ще си тръгнеш… Беше лъжа. Щях да страдам много, ако ме беше напуснала.

— Според мен ти знаеше, че няма да го направя. Така или иначе, между нас имаше любов. Дори да беше срамна, дори да беше животинска, дори да беше невъзможна. Любов!

Мъжът повтори думите й:

— Така или иначе, между нас имаше любов. Любов… Отчаяна любов. Отчаяние без любов. Любов на бедните. Бедни без любов. Една любов. Единствена любов. Много любови. Невъзможна любов. Унищожителна любов.

— Какво правиш?

— Търся мелодията в думите. Точно в този момент искам да напиша песен. Песен, която да започва с думите „между нас имаше любов…“.

Жената се изсмя. Когато се смееше, очите й се обрамчваха със стотици бръчки.

Изведнъж мъжът стана сериозен. Седна точно срещу жената. Още малко и лицата им щяха да се докоснат. Жената вече не се притесняваше, както преди. Въпреки това се отдръпна леко назад.

— Все още ми е интересно… Какво ли чувства една жена, която е учила в университет, когато разбере, че си ляга с мъж, който е напуснал училище във втори клас. Хайде, кажи ми!

— В онзи момент не почувствах нищо. Но след това лека-полека започнах да мисля какво означава това. Когато се прибрах вкъщи… — спря нерешително.

— Да?

— Мюзейен беше много нервна, вика и крещя цял ден. А вечерта, когато ме видя, не спря да пита: Вече е време да ме запознаеш с този мъж, кой е той, какво работи, какво мислите да правите, намеренията ви сериозни ли са? Тогава се замислих за следното… — Пак спря.

— За какво се замисли, красавице?

— Ако й бях казала, че си престъпник, че си без работа и си напуснал училище във втори клас, как ли щеше да реагира? Естествено, че не можах да й го кажа. Страхувах се и… Ами, вече няма проблем да го кажа. Малко се срамувах. Тоест от теб.

Лицето на мъжа се сви от мъка. Но успя бързо да надене подигравателната си маска.

— А после?

— След няколко дни разказах това на Етхем. Бяхме в „Избата“, теб те нямаше.

— А? И той какво каза?

— Мисля, че знаеше. Не изглеждаше изненадан. Каза само, че Тарък е труден човек. Толкова.

— Да, знаеше. Бях му разказал част от живота си. Когато се запознахме, в една от онези прекрасни бохемски нощи, в които си говорехме с часове. Ти все още не се беше появила. Бяхме само аз и Етхем. Говорехме си за всичко.

— След това дойдох аз — каза жената, сякаш със съжаление.

— Ти дойде и с Етхем вече не можехме да си говорим за толкова много неща. Станеше ли дума за нещо, което не ти харесваше, ти се свиваше като таралеж, правеше си клетка от бодлите му, затваряше се в себе си.

— Защото се страхувах от всичко. От това, което щеше да кажеш, от това, което щеше да направиш, от това, което си направил, от това, което мислиш… От всичко! В онези дни живеех и се страхувах дори от сянката си. Със страх да не бъда изоставена, с чувство на отчуждение. — Изведнъж лицето на жената се озари от усмивка. — Но вече не се боя от нищо. Защото не ми остана нищо, което да загубя.

За първи път тя заби поглед в очите на мъжа и го изгледа дълго, без да се страхува. Донякъде с почуда, донякъде с нежност.

Четиринадесет

Батковците са най-големият проблем на тази страна. Батковците, които се бъркат във всичко, които всяват страх в сърцата, които бият, които убиват… Проклетите батковци.

Етхем се върна и прегърна с цялата си симпатия Айсел и Тарък, сякаш човекът, който замина и заключи вратата, без да им каже, не е бил той.

Но вече не беше сам. Идваше в „Избата“ с една странна жена, с която се бе запознал на екскурзията в Абант. Жената, която се казваше Фюсун и работеше като управител на магазин в Нишанташъ, не беше много млада, бе само с няколко години по-малка от Етхем, но много привлекателна. Изглеждаше като манекен от витрина, който е оживял изведнъж. Слаба, висока и съразмерна. Красивото й тяло впечатляваше всеки. Гърдите й бяха точният размер, нито големи, нито малки… Бедрата й също, закръглени, колкото трябва. На такова тяло и чулени дрехи щяха да отиват, но Фюсун се обличаше с невероятен шик. Когато влезеше с Етхем, всички гласове в „Избата“ секваха, всеки гледаше с интерес какво е облякло това създание тази вечер, какви бижута си е сложило. Шапките й, кожените й дрехи, невероятните колиета и пръстени, които винаги бяха в крак с модата, караха всички жени в бара да се пръскат от ревност.

Лицето й не беше красиво, но много умело успяваше да скрие всичките му недостатъци с тежък грим. И без това дългите й изрусени коси скриваха по-голямата част от него. Фюсун не можеше да скрие единствено леденостудените си, украсени с изкуствени мигли, гуреливи очи. Но това не правеше впечатление на Етхем. Защото жената го беше хванала за най-слабото му място. Етхем не можеше да застане срещу естетиката. Той беше заслепен от извънредно изисканото й облекло и необикновено красивото й тяло.

— Фюсун прилича на френска дама, деца. Грозна, но много секси. Забелязахте ли изпъкналите й скули? И французойките имат такива, защото умират да правят орален секс с мъжете.

Вече и в „Избата“, и у дома бяха винаги заедно. Двете жени, Айсел и Фюсун, бяха различни като деня и нощта, нямаше нищо, което да споделят. В повечето случаи се правеха, че не се виждат. Когато вечеряха заедно вкъщи, а Етхем и Тарък се смееха, двете жени седяха безмълвни и чакаха момента, в който ще останат насаме с мъжете си.

Нощем Айсел чуваше от съседната стая гърления глас на Етхем, смеха му, нецензурните му приказки, стенанията, виковете му, накратко, всички звуци, които един мъж издава, докато прави секс. Обръщаше се и поглеждаше Тарък, за да види реакцията му. Но на лицето му нямаше нищо друго, освен една неразбираема усмивка.

Гласът на Фюсун изобщо не се чуваше. Сигурно е лежала в леглото на Етхем като същинска пластмасова кукла, безмълвна и студена.

Накрая един ден Етхем изплю камъчето.

— Деца, трябва да изчезнете за няколко седмици оттук. Къщата е малка. Жената не може да се чука, докато ви има. Лежи до мен като пън.

— Какво правиш с жена, която лежи до теб като пън, Етхем? — каза Тарък, сякаш стенеше.

— Не, не говори така. В нея има нещо различно. Интригува ме. Малко е несигурна, аз ще я разтропам за няколко дни. Но вие трябва да си тръгнете. Извинявайте, деца, аз съм егоист. Вече сами ще мислите за задниците си. Не е ли достатъчно, бе, толкова време ви бях и съветник, и хотел? Нека и моят види малко свят!

Удари няколко пъти с ръка по дюкяна си, а след това гръмко се разсмя.

Тарък се опита да се усмихне вежливо. Но беше ясно, че се чувства много засегнат.

И една нощ отново отидоха в онази никаква къща. После пак. И пак. Безброй много нощи.

Тревогата от първите нощи отстъпи място на навика. Вече знаеха наизуст какво да правят. Повтаряха една и съща церемония всяка нощ и се чувстваха спокойни само когато се затваряха в стаичката на средния етаж.

През първите няколко нощи не правиха секс, защото бяха смутени, но накрая страстта победи всичко. Започнаха да се чукат под юргана бавно, тихо, като на забавен каданс.

По време на този таен секс при най-малкото скръцване или почукване Тарък наостряше уши като ловджийско куче и започваше да души въздуха. В такива моменти в очите му имаше убийствена решителност. Сякаш, ако баща му отвори вратата и влезе вътре, щеше да го хване за ръката и да го изхвърли през прозореца или да го изтърколи надолу по стълбите.

Когато опасността преминеше, продължаваше със същата страст оттам, докъдето беше стигнал.

Бяха се превърнали в нощни птици. Почти не спяха. За да могат да се промъкнат в къщата, трябваше да изчакат да мине полунощ. След като потънеха в леглото, се любеха с безмилостна страст, без да спират, и можеха да поспят само няколко часа преди съмване. След това отново се изсипваха на улицата с първите утринни лъчи. Понякога идваха в къщата гладни. В такива моменти Тарък тихо се качваше горе, подреждаше на поднос нещо за закуска или малки пакетчета с остатъци от вечерята и ги сваляше долу. Беше бдителен до степен на параноя. Носеше от всичко по много малко, за да не се разбере, че Айсел е там. Криеше една вилица в стаята си.

Веднъж стана нещо много странно. Известно време след като бяха влезли в стаята, на вратата се почука леко.

Тарък се изправи в леглото обезпокоен. Юмруците му бяха свити.

— Кой е? — прошепна с глас, изпълнен с подозрение.

— Отвори, сине — каза треперещ женски глас. Майката.

Тарък бързо отвори вратата и вдиша гневно:

— Какво искаш?

Жената носеше една тава. Без да каже и дума, я подаде на сина си и се оттегли.

Айсел успя да види само тъмните й черни очи. Защото цялото й лице беше скрито под бяло покривало. Беше мъничка и слаба жена.

Тарък сложи тавата в леглото. Супа от леща, пилаф, готвени картофи, грис халва. От всичко по две чинии. И две чаши вода.

— По дяволите! Знае, че си тук!

— И как ли е разбрала? Толкова сме внимателни!

— Бих се учудил, ако след толкова време не беше разбрала!

— Ще каже ли на баща ти?

— Не. Каже ли му, ще стане страшно. А и аз няма да й простя, тя го знае.

— Защо? Толкова ли си отмъстителен?

— Да. Толкова съм отмъстителен. Още не ми е минало от предишната й издънка.

— Предишната й издънка ли?

Очите на мъжа се изпълниха с омраза.

— Първото ми влизане в затвора стана заради нейната глупост.

— Какво?

— Докара полицията, там, където се криех, глупачката! Заради нея ме спипаха като мишка. Докато ме шибаха вътре, пукна от угризения, но от това нямаше полза, естествено!

— Добре, но…

— Шшшт! Добре… Много говорим. Онзи сега ще се събуди, ще ми създаде неприятности!

— Не ме плаши! Наистина ли ще се събуди?

Тарък се засмя.

— Не. Нощем спи непробудно като всички глупаци и всички зли хора. Но все пак да сме внимателни.

Тарък се опитваше да не се издаде пред Айсел, но беше много разтревожен. Онази нощ не пожела да прави секс и изобщо не заспа. Посрещна утрото с очи, вперени във вратата. От баща си очакваше всякаква глупост. Ако имаше малко акъл, трябваше да чака. Можеше да дойде на вратата, да се разкрещи, да започне да обижда Айсел. А можеше да направи и много по-лоши неща. Такъв мъж беше. Баща, който мразеше сина си до смърт. Защо ли?

И Айсел не можа да спи. Мислеше за жената от горния етаж. Що за човек ли е, що за майка? Дали е спокойна, или пък сприхава? Красива ли е? И тя ли не може да заспи? Дали се моли за опрощение на греховете на сина си, който води жена в стаята си? Или пък сърцето й трепери при мисълта, че мъжът й всеки момент ще се събуди и ще слезе долу.

На сутринта се опитаха да се стоплят на печката в една чайна. Пиеха чай и мълчаха.

— За какво мислиш? — попита Айсел.

— Мисля, че тази работа се разсмърдя. Вече не можем да ходим у нас.

— Защо?

— Майка ми ни разкри, не виждаш ли?

— Но не се разсърди! Ако беше така, нямаше да ни донесе храна.

— Не е важно дали тя е сърдита, или не. Проблемът е баща ми. Мисля си, че… Майка ми е разбрала нещата още на второто ни ходене. Но защо не го е показала до снощи? Какво се случи снощи, че ни донесе храна? Да не би онзи, мъжът й, най-сетне да се е разболял толкова, че да не може да става от леглото?

— Толкова лош човек ли е баща ти?

Тарък не отговори веднага. Мислеше, притворил очи.

— Може би не е лош, но е кръгъл невежа. Готов е да направи всякаква простотия в името на честта. А според неговия морал мъжът не може дори да поглежда друга жена, освен годеницата си. Тоест това, което ние правим, в неговите очи си е чиста проституция. — Изсмя се нервно. — Ако разбере, че се чукаме в долната стая, и то в собствения му дом…

— А майка ти? Това, което каза снощи… Нали тя е довела полицаите.

— Какво, интересно ли ти е?

Айсел поклати глава.

— Търсеха ме след преврата. След като смених няколко къщи, се скрих в дома на един приятел, който нямаше нищо общо с тези работи. Мястото беше сигурно. Разбира се, не можех да остана там завинаги, но беше уместно да се крия при него известно време и да осмисля положението. Тогава полицаите често се отбивали у нас и хубавичко изплашили майка ми. Казали й, че ако не се предам веднага, ще ме третират като престъпник и ще ми лепнат тежко наказание. Майка ми, естествено, била толкова сигурна, че съм далече от тези неща, и понеже правосъдието така или иначе щяло да ме открие, доведе полицаите в скривалището ми. Бях й казал къде съм, за да не се тревожи, да не се тормози. Колко съм бил глупав! Разбира се, когато след това ме тикнаха в затвора и тя не ме видя десет дни, разбра каква простотия е сътворила, но беше твърде късно. През това време добре ме бяха подредили, потрошиха ми кокалите. След като минали две седмици, майка ми вдигнала голяма патърдия в полицейското, настоявала непременно да види сина си. Тогава ми дадоха малко почивка, пооправиха раните ми, даваха ми да ям и ме поохраниха. След още една седмица бях готов да се явя на свиждане. Бях много слаб, но ако не друго, то поне не бях окървавен. Въпреки това, когато майка ми ме видя, припадна. А когато аз я видях припаднала, при целия ми гняв, усетих как в гърлото ми засяда буца и трудно се удържах да не се разплача. Пред полицаите се правех на хладнокръвен. Когато дойде на себе си, тя взе да се извинява, молеше ме да й простя, зарови лице в ръцете ми, плака, подсмърча. Аз не реагирах, наблюдавах я така, сякаш гледам филм. В онзи ден за мен тя беше чужда жена. Съжалявах я, но не беше възможно да забравя глупостта й. Непрекъснато ме питаше дали са ми направили нещо. Полицаят до мен всеки път ме поглеждаше гадно, чакаше да чуе какво ще отговоря. Не, казвах, нищо не са ми направили, тук ми е много добре… Гледат ме чудесно.

Тарък млъкна изведнъж. В очите му имаше сълзи.

Айсел пое дълбоко въздух. Тази история й беше дошла малко в повече. Не искаше да слуша повече.

Но мъжът продължи. Със странен, плашещ глас.

— След това майка ми си отиде. Биха ме повече от всякога, съблякоха и дрехите от гърба ми. Отново ме хвърлиха в единична килия. И тогава се разревах. И още как! Хлипах и плачех като малко дете. Виждах образа на съсипаната си майка, която събра черното си покривало и се отдалечи от мен като птица със счупени криле и…

— Замълчи! Не искам да слушам това!

Тарък млъкна веднага. Изглеждаше така, сякаш го бяха зашлевили.

Айсел съжали, протегна се и докосна ръката му. Той веднага я дръпна. Гледаше надалече, много надалече. С челюст, вдигната във въздуха, със силно изправени рамене. Ясно личеше, че гордостта му е засегната.

Айсел се засрами. Лекичко го погали по косата.

— Добре, продължавай, хайде… Слушам те.

Тарък се усмихна уморено.

— Остави! Никой не иска да слуша тези лайняни истории! Ще ти разкажа нещо по-весело… За баба ми например. Беше изключителна жена. Като дете имала хубави дни, била дама от стария Истанбул. Дядо ми бил посредник, работите му вървели добре, но когато бил много млад, получил сърдечна криза и хоп! От другата страна! Баба ми останала сама с трите си дъщери. С времето им се наложило да продадат, каквото имали. От всичко им останала само тази порутена къща. Голямата ми леля успяла да се омъжи за някакъв заможен адвокат, но средната дъщеря, тоест майка ми, взела, че намерила баща ми. Един нещастен продавач. Баба ми никак не искала този брак, но той казал, че много обича дъщеря й, умолявал я дни наред. Накрая успял да излъже всички, проклетникът, и се оженил за майка ми. Но каква ти обич! Дори не си спомням откога започна да вдига ръка на майка ми. Толкова бързо бяха свършили чувствата му. Удряше я винаги, когато се ядоса. На всичкото отгоре я напъха във фередже и всичко се нареди. С беднотията стана още по-фанатизиран. Особено към майка ми! С годините тя стана по-голям роялист и от краля. Така я обзе страх от отвъдния свят, че…

— Ти не можеше ли да попречиш на баща си?

— Когато станах малко по-голям, му се опълчвах, разбира се. Но докато бях малък, и мен биеше много. С колани, с цепеници… с каквото му попаднеше. С майка ми не можехме да се опазим един друг. Налагаше се всеки да се спасява, както може. Не знам защо, но никога не е бил Тюлай. Не си го позволи.

— Коя е Тюлай? Сестра ти ли?

— Да. Нея обичаше по специален начин — усмихна се подигравателно. — Задоволи се само с това, да й надене фереджето. Сега момичето пъхти като невестулка.

— На колко години е?

— На осемнайсет. Много е хубава. Жалко, че никой не може да види изключителната й красота.

— Бърр… Как е възможно това, не го разбирам. Ако някой ме накара да се увия с чаршаф, сигурно ще избягам.

— Ако няма къде да избягаш, какво ще направиш?

Айсел не отговори.

Тарък се изсмя, сякаш изкудкудяка:

— Все пак положението не е толкова отчайващо. Има си приятел. Един младеж, който работи във фурната в квартала ни. Името му е Иляс. Обичат се. По едно време им уреждах тайни срещи.

— Сериозно ли?

Тарък се смееше звучно.

— И то много сериозно! Преди да излезе от нас, Тюлай си обличаше нормални дрехи. Дънки, пуловер, такива неща… После се увиваше в чаршафа и излизахме заедно. Забранено й е да ходи сама. Може да излиза само с майка ми. Баща ми не иска да я пуска дори с мен. Но с майка ми се разбрахме, когато сме заедно, да не я шпионира. С Иляс обикновено се срещаха в Султанахмед или в Бейазъд. Тюлай си сваля фереджето още в рейса и го натъпква в торбата си. За две минути се превръща в засмяно, модерно облечено, прекрасно младо момиче. След това я оставям при любимия й и се отдалечавам. Отивам да я взема след два-три часа. Тя си слага фереджето и се прибираме у дома заедно. В последно време това е нещото, което правя с най-голямо удоволствие! Най-веселият номер, който свивам на баща си! Иска ми се тези двамата да не бяха толкова сковани и да решат да правят секс! Но няма да се навият. Моралът така е промил мозъците им, че се страхуват дори да се целунат. Най-много да се хванат за ръце. А ако поискат секс, аз съм готов дори да им съдействам.

— Много странен човек си!

— Такъв ли съм?

— Да! Аз нямам по-голям брат, но дори да имах, едва ли щеше да ми съдейства да правя секс.

— Майната им на по-големите батковци! Те са най-големият проблем на тази страна, знаеш ли? Батковците, които се бъркат във всичко, които всяват страх в сърцата, които бият, които убиват… Проклетите батковци. Както и бащите. Тоест всички мъже.

— А ти не си ли мъж?

— Аз съм различен. Аз съм мъж с женска душа. — Пак се изкикоти.

Навън беше завалял сняг. Айсел наблюдаваше странния мъж, който седеше срещу нея, и се опитваше да го разбере. Но това беше невъзможно. Дори не схващаше кое от това, което й разказваше, е истина и кое не е. Може би всичко беше измислица. Може би Тарък наистина беше много различен. Когато станеше дума за него, реалността загубваше значение.

— Имах и малка леля — каза той с крива усмивка. — Беше луда. Самоуби се преди четири години. Живееше с нас. Един ден се беше обесила на тавана. Аз намерих трупа й.

— Колко страшно.

— Беше луда, но, от друга страна, беше много умна жена. Разказваше ми доста интересни неща. За сенки, за призраци, за императори, които живеят в облаците, за неопитните моряци… А най-много за караконджулите. Цялото ми детство премина с нейните весели шашмагории. Горкичката, беше с нас до последния си час. — Усмихна се много тъжно. — От нея научих за лудостта.

— Тарък… Защо не си намериш работа и не си създадеш живот, отделно от вашите?

Изгледа я презрително.

— Не разбираш ли, момиче? Нямам дори лична карта, а ти ме питаш защо не започвам работа!

— Нямаш лична карта ли?

— Остави ме мен, ти си намери работа. Започна ли да търсиш?

Айсел поклати глава.

— Има ли напредък?

— Не. Онзи ден видях две обяви във вестника, ходих на среща, но…

— Какво стана?

— Нищо. Питаха ме разни неща. Отговорих им. Казаха, че ще ми се обадят.

— Нямаш ли някой роднина или познат, който да те уреди на работа?

— Аз си нямам никого. Само Мюзейен.

— Проклета да си, Айсел! Ти си истинска безделничка.

* * *

— Никога няма да забравя сутрините в онази къща, където прекарвахме нощите си. Бельото ми беше ледено от студ, стисках го между бедрата си, ставаше на топка под юргана, опитвах се да го стопля поне малко. А след това се обличах много трудно под завивката.

— Да. Помня, че винаги трепереше и вечно се оплакваше от студа.

— Колко бяхме бедни! Сутрин в онези мразовити часове вятърът ни брулеше безмилостно. Треперехме като улични помияри по автобусните спирки.

— Преувеличаваш.

— Но въпреки всичко бяхме щастливи, нали?

— Не знам. Ти беше ли щастлива?

— Ти не беше ли?

— Не знам. Забравил съм.

— Какво означава забравил? Беше ли щастлив, или не? Това е елементарен въпрос!

— Нито щастлив, нито нещастен… бях неспокоен. Защото нещата бяха излезли извън контрол. Не бях планирал да се сближавам толкова с теб. Ти ме правеше глупав, отнемаше силата ми. Бях сам, с теб станах двама души, не исках това… Но не можех да спра развитието на нещата.

Жената беше пред прозореца. Гледаше как децата, седнали пред отсрещната сграда, ядат пълна чиния с диня. Хапваха и бяха весели, приличаха на кози, които се бутат една друга по ливадите.

— Децата знаят как трябва да се живее. Естествени са. Но обществото ги убива много бавно и когато пораснат, забравят да живеят. — Обърна се и погледна мъжа. В очите му имаше тъга. — Навремето и ние бяхме като тези малки деца.

— На пръв поглед бяхме, да.

— Преди никога не съм била дете. Но с теб бях. Станах едно от уличните деца на огромния Истанбул.

Мъжът се приближи до прозореца. Загледаха се в улицата един до друг, но без да се докосват.

— Бях на шест години, когато разбрах, че баща ми ми е враг — каза мъжът. — Никога не забравяш нещата, които си разбрал и научил като дете.

— На шест години не е ли твърде рано да се направи такова важно откритие?

— Според мен не е. Спомням си много ясно коя година беше. Хиляда деветстотин и шейсета. Баща ми беше на масата за хранене, слушаше новини по радиото. Беше изключил за останалия свят, гасеше цигарата и палеше нова. А майка ми режеше нещо на мивката. Тюлай все още не се беше родила. Баба ми лежеше на дивана, в този ден беше болна. От време на време от долния етаж се чуваха крясъците на леля ми. Аз си играех с новата пожарна количка, която баба ми беше купила. От червен метал, с черни гуми, беше уникална играчка. Беше я взела от Египетския пазар. Маневрирах по килима и издавах разни звуци. Представях си, че карам с пълна скорост по планински пътища и бързам да стигна навреме за пожара, правех опасни завои. Баща ми беше ядосан, чувах, че ми вика, че ми казва нещо, от време на време размахваше пръст, но не разбирах какво говори. Когато ми размахваше пръст, лицето му се обтягаше и зъбите му се показваха. Плашеше ме. Ето защо аз се опитвах да не го гледам. Интересувах се само от количката си. Изведнъж се изправи над мен. Сякаш беше лош великан. От очите му излизаха мълнии. Придърпа количката под крака си и я стъпка. Чу се страшен звук. После я настъпи още веднъж. И четирите колелета изскочиха от мястото си едновременно и се разпръснаха из стаята. Таванът на количката ми беше хлътнал, вратите й бяха счупени. Приличаше на крива, безформена купчина. Прибрах я от пода, все едно прибирах ранена птица, плачех. Баща ми изтича и блъсна майка ми, която ме беше прегърнала. Погледна ме с ледени очи. Сякаш беше безсърдечен и безмилостен враг. В този момент разбрах… През целия си живот трябваше да го избягвам. Баща ми не ме обичаше. И то никак.

— Обясняваш така, сякаш все още си дете.

— Децата не забравят лесно. Когато пораснем, целите се покриваме с мазоли, но никога не забравяме какво сме преживели като малки.

Тишина.

— След три дни ми донесе същата количка. Вероятно беше съжалил. Но това не помогна, никога не му простих.

— Наистина си злопаметен.

— Възможно е. Ти нямаше ли деца? Тоест след онова…

— Нямах — каза жената.

— Това измъчваше ли те?

— Не, не. Не ме е измъчвало.

— Защо?

— Децата ме плашат. Много са смели, много са умни. Разбират всичко. И най-лошото… Мислиш, че на мъничета като тях не може да се случи нищо лошо, но като че ли те страдат най-много.

— Ревнуваш от децата, нали?

— Може би. Има ли значение?

— Правилно. Вече нищо няма значение.

— А ти? Твоите деца?

— Не мога да говоря на тази тема.

— Но защо?

Мъжът не отговори, само се усмихна с горчива усмивка.

— Ще напишеш ли и как убихме дъщеря си?

— Откъде знаеш, че е било момиче?

— Не знам откъде, но знам! Ако му бяхме позволили да порасне, щеше да има маслиненочерни очи и черна къдрава коса. Щеше да обича, да се люби, да страда, да бъде щастливо, да се смее с глас… Щеше да плаче безутешно… И то щеше да играе ролята, която му се полага в тази отвратително хубава постановка, наречена живот.

Петнадесет

Тези, които твърдят, че са чувствителни, са безчувствени. Или пък могат да усещат само тревогата.

Бяха в кръчмата на интелектуалците, когато Айсел каза, че е бременна. Беше началото на април. В Истанбул беше дошла весела пролет, пълна с надежди, цветна, ухаеща на свобода.

Тарък отдавна беше прибрал сивото пардесю. Вече ходеше облечен в сиво сако. Като че ли беше доста отслабнал. Очите му светеха болезнено над хлътналите скули.

Когато чу новината, погледна Айсел, без да каже и дума. Беше напълно слисан.

— Как стана това?

— Как да знам… Просто стана!

— Нали не можеше да имаш деца?

— Така предполагах.

— Предполагала си?! Какво означава „предполагала“? За такива неща не се предполага. Това не беше ли лекарска диагноза?

— Не!

— Добре, защо ти беше хрумнало, че не можеш да имаш деца?

— Защото не искам деца! Мислех, че като не искам, няма да имам! Знам ли и аз!

След това се разплака. Тарък стоеше като паметник и я наблюдаваше. По лицето му преминаваха чувства на гняв, изненада, тревога, нежност, страх.

Момичето се облегна и стисна зъби.

— Значи искаш да кажеш, че… Толкова време, без да се пазим… Само заради тъпото ти предположение… Така ли? Божичко, ще полудея!

Айсел заплака още по-силно.

Точно в този момент покрай тях мина Ирфан с пълен поднос с мезета. Пошегува се с Айсел с песничката „Не плачи, този живот не заслужава сълзите ти“, после им подаде чиния с чироз.

— Това е от мен, деца! Не плачете, яжте! Слаби сте, вижте се на какво приличате!

— Какво ще правим сега? — попита Тарък, когато Ирфан се отдалечи.

— Не знам.

— Но трябва да знаеш! Защото ти ни докара това до главите!

— Жените правели аборт, когато не искат детето — каза Айсел с треперещ глас. — И аз ще го направя.

— Щяла да прави аборт! Колко спокойно го казваш! Там има живо същество. Кой ти дава правото да го убиеш?

— Ако няма да има нормален живот, какъв е смисълът да живее?

— Ти не можеш да решаваш това!

— И какво ще правим? Да го родя ли? На улицата ли ще го отгледаме?

Тарък шумно дръпна стола си и се изправи. Лицето му беше помръкнало от гняв.

— В никакъв случай не си тръгвай! Не ме оставяй така! — изкрещя Айсел. Очите й бяха изскочили от орбитите.

Тарък я погледна така, сякаш щеше да я убие. Устните му бяха станали тънки като острие на нож. Направи няколко стъпки, за да си тръгне, и спря. После раменете му се свлякоха, сякаш се е примирил със съдбата си, върна се обратно и се стовари на стола. За момент изглеждаше така, сякаш е остарял с десет години. От очите му струеше отчаяние. Известно време гледаше Айсел с празен поглед.

— Ти май си права. Абортът е единственият ни избор.

Айсел унило поклати глава.

Изведнъж от очите на Тарък потекоха сълзи. Триеше ги с опакото на ръката си, но те извираха отново.

— Проклета да си! Най-накрая ми причини и това!

— Съжалявам — каза Айсел. Чувстваше се като пребита, не знаеше какво да каже, какво да направи.

— Майната им на извиненията ти! Заради теб ставам убиец на едно бебе!

— Да го родя тогава. Ти си намери работа и се грижи за нас. Когато бебето порасне, аз ще започна работа и ще ви гледам.

Тарък се разсмя през сълзи като луд.

— Ти наистина си едно дете! Боже, повярвах на думите на едно дете и те помислих за истинска жена! Що за глупак съм аз?!

Към полунощ отидоха в дома на Етхем. Озоваха се в центъра на бурен купон. Всички от „Избата“ бяха там. Рашид, Нил, Тайфун, Мемед, Бурхан… И Фюсун.

— Ние се женим! — извика Етхем, когато ги видя на вратата. Прегърна Фюсун и изду гърди като Тарзан. — Ставам съпруг, деца мои! Съпруг! Олеле!

— Радвам се — каза Тарък с явно разочарование.

Етхем плесна по дупето Фюсун, изпрати я вътре, после хвана Тарък с едната си ръка, с другата прегърна Айсел и ги завлече в стаята.

— Хей, народе! Дойдоха и децата ми, сега сме пълен комплект!

Пиха, докато се развидели. Накрая всички се разотидоха един по един. С изключение на Рашид и Бурхан. Бяха полегнали, единият на креслото, другият на възглавниците на пода. Фюсун, на която също й се бе приспало, тръгна към спалнята, прегърна Етхем през врата и му прошепна в ухото глезено с дрезгавия си глас:

— Не се бави, чу ли?

— Много класна жена, скъпи. Има божествено тяло, дявол да я вземе… Не мога да се наситя нито да я гледам, нито да я чукам — прошепна Етхем зад гърба на Фюсун.

— Тя ли пожела да се жените? — попита Тарък.

— Да. Аз си помислих дали за мен има някаква пречка да го направя и… Реших, че няма. Ако това ще я направи щастлива, защо да не се оженим?

— Сигурно няма да живеете тук?

— Шегуваш ли се? Такава жена би ли живяла в подобно бунище? Ще намеря хубав дом, ще го мебелирам и някъде към края на лятото ще се оженим. Такова нещо е животът, деца… Идва ден, когато човек усеща, че се е изморил, иска да живее по-подредено и…

— Значи накрая губим и теб, Етхем?

— Че защо? Пак ще се виждаме!

Вместо да отговори, Тарък се задоволи с болезнена усмивка.

— Вие какви ги вършите? — попита Етхем, най-сетне се беше сетил за тях.

— Имаме нужда от помощта ти — каза Тарък.

— Какво е станало?

— Айсел е бременна.

— А! Ох, ах, ох! Е, тогава и аз ще изплюя камъчето… И Фюсун е бременна. Най-вече затова решихме да се оженим.

— А!

— Е, вие какво ще правите? И вие ли ще се ожените?

— Шегуваш ли се, Етхем? — попита Айсел.

Изведнъж радостта му помръкна.

— Е, разбира се… Вашето положение е малко комплицирано. Но не се тревожете, пакостници! Още сте млади! Ще имате много възможности за деца. Ще си направите цял отбор келемета.

— Трябва да направя аборт — каза Айсел.

— Разбрах, деца. Добре. Имам приятел лекар. Утре ще отидем и ще говорим. Имате ли пари?

Тарък отмести поглед, Айсел поклати отчаяно глава.

— Разбрах. Не е важно. Този път ще се погрижа. Но оттук насетне ще внимавате, ей! Да не стане друга беля!

— Добре, Етхем, много благодаря — прошепна Айсел. Тарък не каза нищо.

Затвориха се в стаята и спаха няколко часа. Странен, неспокоен сън. Айсел се будеше често, поглеждаше Тарък и виждаше, че очите му са затворени и диша равномерно, но така и не се убеди, че спи. Побутваше го леко и му говореше. Но той не откликваше.

— Знам, че не спиш. Защо не говориш с мен?

После заплакваше. Плачеше, плачеше и заспиваше. Но после пак се събуждаше. А Тарък си беше все същият. Неподвижен като труп, студен като камък.

Накрая, когато слънчевите лъчи блеснаха право в очите й и я събудиха, видя, че Тарък е облечен отдавна, седи по турски на една възглавница до стената и я наблюдава. За една нощ младежът се беше превърнал в нещастен мъж на средна възраст.

— Защо ме гледаш така? — попита Айсел, облягайки се на лакът. Главата й беше като казан.

— Етхем ни чака. Облечи се и да тръгваме — каза Тарък. В гласа му имаше отровно състрадание.

Лекарят, при когото отидоха, беше около четирийсет — петдесетгодишен мъж с лисичи поглед. Прие Айсел в малкия си кабинет и я прегледа като стока, която му предстои да купи.

— Лесно е — каза — още е много малко, веднага ще го махнем.

Явно бяха стари приятели с Етхем, шегуваха се, смееха се.

Докато уговаряха срещата, Тарък стоеше в един ъгъл с прежълтяло лице. Поглеждаше с неразбиране ту към лекаря, ту към Айсел с очи, от които искреше враждебност. Айсел беше много притеснена. Не проумяваше защо Тарък толкова много преувеличава този проблем. Всъщност тя трябваше да се страхува. Дори не знаеше какво ще направи с тялото й този мъж, наречен гинеколог. Какво ли представляваше абортът?

С доктора се разбраха за ранен час на следващия ден и си тръгнаха от кабинета му.

Върнаха се в дома на Етхем пеша. През целия път Тарък остана далеч и от Етхем, и от Айсел.

— Ще умра ли? — попита Айсел, докато пиеше чая, който Етхем приготви. Двамата бяха седнали на масата. А Тарък седеше на най-отдалеченото кресло, заровен в сенките.

Етхем протегна ръка, погали я по бузата и се засмя звучно:

— Не прекалявай, момиче! Ще го изсмуче с прахосмукачката. Ще прокървиш малко и толкова. Човекът работи с най-модерната техника.

— С прахосмукачка ли? — Айсел гледаше Етхем ужасена.

— Абе, не обикновена прахосмукачка, разбира се! Някаква джаджа, която работи на същия принцип. Хоп, и го изсмуква.

Тарък изведнъж скочи от мястото си. С един скок стигна до вратата.

— Аз тръгвам — каза, като не ги поглеждаше в очите. Беше разкопчал ризата си до гърдите, като че ли се задушаваше, дърпаше я непрекъснато.

— Къде? Чакай и мен! — каза Айсел.

— Не! Не идвай! Имам работа. Довечера ще се видим при Ирфан.

Дръпна силно вратата след себе си и изчезна.

— Какво му става, не разбирам — промърмори тревожно Айсел.

— Мъчно му е — каза Етхем. — Може би е искал дете.

— Как ще иска? Положението ни е ясно!

— Права си, скъпа. Не го мисли, карай да върви.

Вечерта Айсел отиде в кръчмата на интелектуалците още в седем и половина. Тъкмо беше се отказала да чака Тарък, когато го видя да влиза.

Седна, без да каже и дума, поръча си бира. Беше невероятно мрачен.

— Какво ти е? Изглеждаш ужасно.

— Не можем да убием това дете — каза Тарък решително. — Пробило си е път между милиони като него, за да се роди. Не можем да го убием.

— Не мога да те разбера — промълви Айсел.

— Ние не сме убийци на бебета. Ще родиш това дете.

— Какво?!

— Чуй ме… Не знам как стана, но ти влезе в живота ми. Не си тръгвай, остани. Това бебе, ти и аз… Ще измислим нещо. Отдавна си мечтая да отворя бар. Ако се захвана малко по-сериозно, ще успея. Ще работя много, ще го направя. Ако ми вярваш, ще го направя. Разбираш ли?

— Тарък… Каза, че си избягал от войниклъка. Нямаш дори лична карта. Как ще отвориш бар? С какви пари?

— Ще намеря някакъв начин. Парите, които ти е оставил баща ти… Не можем ли да ги използваме?

— Мюзейен не ми ги дава. Пък и вече не съм сигурна. Може би жената казва истината, може би баща ми е заминал, без да остави нищо… Може би ме е излъгал от неудобство.

— Тогава трябва да измислим нещо друго. Това дете трябва да се роди!

— Ти си полудял!

— Всъщност ти си полудяла! Колко безчувствена си била!

— Виж… Не исках да става така. Съжалявам. Но… Не мога да го родя. Моля те, прости ми! Не мога да го направя. Не мога да бъда майка, няма да се справя. Не искам. Разбери!

Тарък вдигна ръката си категорично и я стовари върху масата.

— Стига толкова, млъкни! Отвратителна си! Прави, каквото искаш! Отвращавам се от теб!

Излязоха в прохладната пролетна вечер и вървяха до Таксим като двама непознати.

Айсел наблюдаваше профила на мъжа, който й напомняше на хищна птица, и ставаше все по-неспокойна. Страхът й растеше ли, растеше. В този момент имаше нужда от внимание и нежност, но Тарък сякаш бе загубил ума си. Това не беше Тарък, когото познаваше.

Наклони се и плахо го хвана под ръка. Той тръсна ръката си и се освободи. Наруга гневно момичето:

— Да не сме женени от четирийсет години, та ме хващаш под ръка!

— Не се дръж лошо с мен! — извика Айсел. — И без това се страхувам!

— Страхуваш се, така ли? Но само за себе си. Не за бебето в корема ти!

Изведнъж Тарък се затича. Промъкваше се между хората като змия, плъзгаше се, отдалечаваше се бързо. След две минути изчезна от погледа й.

„Сигурно се шегува — помисли си Айсел. — Това е шега! Не може да е истина!“

Вървя спокойно до Таксим. Щеше да го намери или пред хотел „Етап“, или на автобусната спирка. Когато гневът му разминеше, щеше да отиде там някъде и да изчака Айсел. Непременно щеше да я изчака.

Но пред хотела го нямаше. Айсел се запъти към спирката. И там го нямаше. Огледа се учудена. Трябваше да е някъде тук, знаеше. Скрил се е и със сигурност наблюдаваше нейното отчаяние. Тарък беше такъв. Можеше да става лош, когато пожелаеше.

Айсел направи голям кръг, обикаляйки площад „Таксим“. Сега пак беше на входа на Бейоглу. Тъй като не й хрумна нищо друго, отново се запъти към Чичек пасажъ. Надникна отвън в кръчмата на интелектуалците, но не можа да види Тарък. А защо да го види? Защо би се върнал тук?

Добре, но къде може да е отишъл?

У Етхем? Разбира се! У Етхем. Почувства се много глупава, задето не се бе сетила веднага. Сякаш имаше къде другаде да отиде!

Домът на Етхем беше потънал в пълен мрак. Провери под перваза, нямаше ключ.

Изведнъж изпита такъв страх, че цялото й тяло настръхна. Сякаш беше малко момиченце, загубило баща си на оживен пазар. Не знаеше накъде да тръгне, къде да го намери. Беше изгубена. Беше в опасност. Беше сама в свят, пълен с чудовища.

Върна се на Таксим на бегом. Отиде пред хотел „Етап“ и зачака. „Хайде, Тарък, знам, че си тук, ела вече, моля те, ела!“, мълвеше отчаяно.

След това отиде на автобусната спирка, дълго време чака и там. Наближаваше полунощ. И Айсел вече не знаеше какво да прави и къде да отиде. Един вътрешен глас й казваше да не прави глупости, да се прибере у дома, но един друг, по-жесток, по-кръвожаден, й крещеше: „Намери Тарък! Намери го! Не може да те изостави в такава нощ! Няма право на това!“.

Последният рейс за Карагюмрюк се приближи бавно, отвори врати и зачака. На слабата жълта светлина лицето на шофьора изглеждаше восъчно.

Айсел се качи в автобуса спокойно и се хвърли на една седалка. Най-накрая беше разбрала. Тарък трябва да се е прибрал в собствения си дом. Ето сега ще тръгне подире му и ще го изненада.

Един глас от крайчеца на мозъка й мърмореше: „Добре, де, но ако Тарък е някъде другаде? Ако не го откриеш, какво ще правиш в онзи далечен квартал посред нощ? Няма да има рейс, с който да се върнеш, а нямаш пари за такси… Какво ще правиш тогава, сама на улицата ли ще посрещнеш утрото?“.

Страхът тръгна от пръстите на краката й, премина през коленете и корема и стигна до гърдите й. Точно когато реши да слезе, рейсът потегли. Айсел повече не помръдна. Тялото й ставаше все по-тежко, като оловна статуя. Гледаше тъмните сенки през прозореца. В този момент беше напълно чужда на планетата, в която живееше. И беше враг на всеки и всичко, дори на Тарък! Толкова се боеше, беше напълно закоравяла.

На последната спирка слезе само тя. Беше последният пътник. Известно време остана на тихата спирка, без да знае какво да прави. Наоколо беше тъмно, но нищо, тя знаеше пътя наизуст.

Наблизо се чуваше ядосан кучешки лай.

Тръгна с бързи стъпки. Беше останала без дъх, по гърба й се стичаше пот.

Чуваше куп мъжки гласове, груби псувни и това я накара да настръхне. Погледна напред в тъмното със страх. Насреща й идваха трима мъже, чиито лица не се различаваха. Когато минаха покрай нея, единият изсъска през зъби:

— Виж я ти, курвата!

Другият измърмори:

— Ще изгори в пламъците на ада!

Третият извиси глас:

— Дяволът ми казва да я хвана тая… Проклетница! Проклетница!

От гласа му лъхаше такава похот, че Айсел се залепи на стената като къртица и изчака да отминат. В този момент в близост до съседната къща видя вдлъбнатина и се скри в нея.

Мъжете спряха малко по-напред и се обърнаха.

— Къде изчезна тая? — попита единият.

— Сигурно е влязла в някоя къща.

— Коя беше? Видя ли й лицето? Да не е някоя позната?

— Не, бе! Нашите не са курви!

Спориха малко, после се отдалечиха.

Айсел изчака няколко минути, за да бъде сигурна. След това бавно излезе и се запъти към къщата на Тарък. Тя беше съвсем тъмна. Потърси звънеца на тясната стъклена врата с метални решетки, но такъв нямаше. Лекичко почука на стъклото. Изчака. Нищо. Почука пак по-силно. Стори й се, че отгоре се чу слаб звук. Обнадежди се, сърцето й заби бързо.

Малкият прозорец на горния етаж леко се открехна.

— Кой е? — попита изпълнен със страх женски глас.

— Аз съм… — започна Айсел. Но млъкна веднага. Жената не я познаваше, нито пък бе чувала гласа й, изобщо не я беше виждала. Какво ще стане сега?

Прозорецът се затвори. Тишина. След много малко по стълбите — леки стъпки като на птица. Входната врата бавно се отвори. Айсел видя чифт черни очи, изпълнени със страх.

— Тарък тук ли е?

— Не — каза жената. Беше покрила устата си с крайчеца на тензухената забрадка.

И двете бяха уплашени.

— Моля ви, пуснете ме вътре. Останах на улицата — каза Айсел тихичко.

Жената се спря за миг, после се отдръпна, за да може да влезе момичето. След като внимателно затвори вратата, погледна Айсел с тревога. Показа й стълбите с ръка и започна да се изкачва. Айсел я последва. Отвори вратата на стаята на средния етаж и направи знак с глава на Айсел да влезе.

Отгоре се чу силен мъжки глас.

— Кой е? Къде си, Хайрие?

Жената отговори с треперещ глас:

— Няма нищо, мъжо. Слязох до тоалетната.

— Не се ли чукаше на вратата?

— Не, мъжо. Така ти се е сторило.

Мъжът измърмори нещо и после млъкна.

Айсел и жената влязоха в стаята. Жената светна лампата. Видя се напълно побелялата й къдрава коса, както и преждевременно остарялото лице. Нежните кости, малкият, добре оформен нос и изписаните й устни издаваха, че някога е била хубава. Но изглеждаше много, много изморена. Изморена, наскърбена и много тревожна.

— Къде е Тарък? — прошепна Айсел.

— Не знам. Мислех, че е тук.

Жената въздъхна с тъга и със страх.

— Заряза ме насред улицата и избяга. Много се ядоса… За това… Тоест…

Айсел посочи корема си. На лицето й беше изписана изключителна мъка.

Жената замръзна. Сред това сложи ръка на челото си и започна да се олюлява напред-назад, сякаш изпитваше болка. Беше стиснала другата си ръка в юмрук и затискаше устата си, за да не изпусне викът, който спотайваше в себе си.

Айсел заплака. Раменете й се тресяха от безмълвни ридания. И тогава жената се съвзе. За пръв път погледна момичето внимателно. Гледаше го с обвинение, със съчувствие, но и с разбиране.

— Нали е мъж, всички са еднакви! — прошепна скръбно.

— Тарък няма вина! — каза Айсел.

Този път жената я погледна още по-жално и измърмори, сякаш се беше сетила в момента:

— Гладна ли си?

— Не.

Отгоре пак се чу шум. Като че ли някой беше слязъл от леглото. Уплашена, жената скочи и загаси светлината. След това изхвърча навън. Айсел чу как прелетя по стълбите. На горния етаж се отвори врата. Чу се гневно мъжко мърморене и един треперещ женски глас. А след това тишина.

Жената се върна след около половин час. Не запали лампата и не влезе вътре. Прошепна на Айсел през открехнатата врата:

— Сутринта ще те събудя в шест, ще си тръгнеш веднага. Чу ли?

— Добре — каза Айсел.

Зави се с одеяло, излегна се и зачака. Не знаеше какво чака. По едно време погледна часовника. Наближаваше три. Утре сама ли щеше да отиде при лекаря? Или с Етхем? Лекарят каза да отиде с някой, който да остане с нея два часа. Кого да вземе? Мюзейен ли? За кратко се замисли над това сериозно. Може би е най-добре да отложи тази работа.

По едно време сякаш задряма. Събуди се от изскърцването на входната врата. Някой първо отиде в тоалетната. После бавно се качи по стълбите. Изведнъж вратата се отвори и някой влезе. Айсел чакаше със затаен дъх. Тъмната сянка внимателно затвори вратата, после запали лампата. Беше Тарък. Видя Айсел в леглото и за миг оглупя. Изгледа я безизразно. С внезапен рефлекс отвори вратата и се огледа навън тревожно, заслуша се в горния етаж. След това веднага затвори. Постоя за кратко, изстена, сякаш виждаше някакъв кошмар, после яростно се запъти към момичето. Хвана го за раменете и го разтърси.

— Как влезе тук? Как? Как? — Шептеше, но гласът му беше гневен.

— Майка ти… Майка ти отвори вратата.

— По дяволите!

Загаси светлината.

С един скок се озова на вратата, пое въздух, сякаш щеше да си тръгне. Но така и не излезе. Остана на място нерешително. Айсел видя в тъмното как мъжът бавно се свлече и седна на пода. С гръб към вратата, с колене, притиснати към гърдите. След това го чу да плаче. Тихите ридания разтърсваха раменете му.

— Ела до мен, Тарък, моля те! — прошепна Айсел.

Мъжът не отговори.

Айсел стана и тръгна към него. Хвана го за ръка и го дръпна. Ръката му се освободи от нейната, като че ли беше неодушевен предмет, и падна на земята.

Този път седна до него. Сложи глава на рамото му.

— Защо правиш така? Дръж се приятелски с мен. Имам нужда от теб — прошепна.

Тарък я погледна, а сълзите му проблясваха. Изглеждаше много угрижен. Протегна се и я прегърна, придърпа я към себе си.

— Добре — промълви в ухото й. — Не се плаши, рожбо, права си, аз съм един негодник. Но не се бой, вече съм до теб.

Изправи се, дръпна я и изправи и нея. Изтегнаха се на леглото. Една по една съблече дрехите на Айсел. Докато се любеха, непрекъснато й повтаряше:

— Добре. Свърши се. Мина. Пак съм старият Тарък. Виж сега какво ще ти направя. Никога повече няма да ме видиш да плача.

На сутринта избягаха от къщата рано. Чакаха часа за лекаря в едно крайбрежно кафене, а лицата им бяха бели като платно.

Когато отвеждаха Айсел вътре, той се протегна и леко й стисна ръката. Усмивката му показваше разкаяние. За всичко, за това, че се бяха запознали, за това, че се бяха любили. Усмихваше се тъжно, сякаш казваше: Съжалявам за всичко.

Когато Айсел се събуди, той пак беше до нея. Седеше и я наблюдаваше с каменно лице.

След това спря едно такси пред клиниката.

— За Кабаташ — каза с уморен глас.

Остави я точно пред дома й. Целуна я по бузата студено.

— До скоро — каза с далечен глас. После се обърна към шофьора и измори: — Към Таксим. — И не се обърна да погледне Айсел.

Тя дълго гледа след таксито. Чувстваше как душата й се отдалечава, как се освобождава, как изсъхва.

* * *

— Този път категорично беше краят — каза мъжът. — За мен ти вече не съществуваше.

— Забелязах. Но нямах сили да направя нищо, да изтичам след теб, дори да се разкрещя. Болеше ме корем. Бях отчаяна. През следващите три дни не излязох от къщи. Увих се с одеяло и седях в ъгъла като тежко болна. Не можех да мисля за нищо. Сякаш мозъкът ми беше изсъхнал. Слушах тиктакането на часовника или гласовете на уличните продавачи. Целият ми свят се състоеше от звуци. Бях си отворила ушите докрай и слушах света, за да не си спомням за теб. Но това продължи само три дни. Когато болките в корема изчезнаха, върху мен се стовари болката от липсата ти. Сякаш бях умряла и никога повече нямаше да те видя, толкова много страдах.

— Аз страдах сто, хиляди пъти повече от теб. Но не защото нямаше да те видя повече, страдах заради себе си. Това, което бях построил толкова старателно, се беше разрушило с един удар. И то от кого? От едно момиче, което беше учило в университет, но беше изключително невежо! От една глупачка, която си въобразяваше, че силата на женския й мозък ще я опази от забременяване! А аз, когато се спасих от полицията и се родих за втория си живот, си бях дал дума. Щях да обичам всички жени, но нямаше да се сближавам с никоя. Това беше условието да бъда силен. А ти ме излъга. Измами ме със своята смутеност, със своето отчуждение! Колко жалко, че дълго време не разбрах, че на мястото на сърцето ти има камък!

— Не ме ругай. Бях емоционална поне колкото теб.

— Проявяваше емоция само когато ставаше дума за теб самата. За теб емоцията означаваше самосъжаление. Не искаше да споделяш мъките и несгодите на другите. Искаше само да получаваш, не да даваш!

— Никой не беше ме научил да споделям с хората каквото и да е, аз нямах вина!

— И аз нямах вина. Каква ми беше ти, че трябваше да се занимавам с теб?

— И без това не си се занимавал! Когато се почувстваше потиснат, ти ме напускаше! Винаги си тръгваше! Върви си и сега! Не те искам. Изчезни от очите ми!

— Вече не можеш да ме накараш да правя каквото и да е, рожбо.

Жената запуши ушите си с ръце, затвори очи. Започна да се поклаща напред-назад на стола.

След доста време отвори очи и видя, че мъжът стои на същото място. Не беше помръднал и милиметър. От гърдите й се изтръгна отчаян вопъл.

Мъжът продължи да говори, сякаш нищо не бе станало.

— След като те оставих, отидох на Таксим. Слязох от таксито и тръгнах към Тунела. После отидох в Каракьой, влязох в една бирария и седнах. В джоба си имах малко пари, бяха останали от тези, които ми даде Етхем. В продължение на два часа пих бира, колкото можах. Не ставаше, не можех да се успокоя. Вървях до Миньоню, после до Бейазъд. Ако не ходех и не се освободях от вътрешния си гняв, сякаш щях да убия някого. Страхувах се от себе си. Знаеш ли кое ме беше засегнало най-много? Ако срещу теб беше друг мъж, може би щеше да използваш бременността си като коз и щеше да поискаш да се омъжиш. Точно както Фюсун беше изиграла номер на Етхем. Но ти не благоволи дори да си помислиш за тази възможност! Защото срещу теб стоях аз. Тарък! Безработен и нескопосан мъж, жалък, мизерен нещастник! Един кандидат-съпруг, който никога нямаше да бъде подходящ. Само жребец, който служи за секс.

— Това не е вярно! Аз просто не исках дете! Проклет да си, толкова ли е трудно да го разбереш? Или си тъпак, който не вижда по-далече от носа си!

За миг мъжът я погледна с внимание. После леко тръсна рамене:

— Възможно е. Може би казваш истината. Не знам. Може би в онези дни съм постъпил несправедливо с теб. Какво да се прави? Бях много наскърбен и гневен. Бях готов да отида и на другия край на света, за да се отдалеча от теб и да изтрия следите си.

— Да беше отишъл! И никога да не бе се връщал!

— Не можах да го направя, рожбо. Много исках, но не можах!

Шестнадесет

Все още ли мислиш, не любовта означава да притежаваш някого? Всъщност любовта означава не да обсебваш, а точно обратното, да дадеш свобода, нали?

След около седмица след аборта Айсел намери в пощенската кутия плик без надпис. Отвори го с треперещи пръсти и извади малко парче хартия.

„Довечера ела в «Избата»“.

Нямаше име, но тя позна почерка на Тарък и сърцето й щеше да изскочи. Под текста имаше и дата. Докато галеше хартийката внимателно, цялото й тяло трепереше. Значи е идвал чак дотук и е пуснал плика в пощенската кутия. Кой знае какво ли правеше в момента? Ако знаеше, че Тарък е пред вратата, нямаше ли да излезе и да се хвърли в обятията му? А после нямаше ли да му се разкрещи защо не я е потърсил цяла седмица? Това, че е толкова страстно привързана към този мъж и едновременно с това го мрази, влудяваше Айсел. Ето, беше й написал само „ела“. Заповядваше й. И тя щеше да отиде тичешком. Защото беше зависима от него.

Вечерта, когато се приготвяше да тръгне към „Избата“, забеляза, че лицето й е колкото шепа. Много беше отслабнала. Косата й беше без блясък, изсъхнала. Едрите й рибешки очи гледаха някак особено. Отчаяно, празно, скептично.

— Какво? Гледаш колко си жалка ли? — попита Мюзейен. — Що за млада жена си, не знам! Косата ти, видът ти, на нищо не приличат, изобщо не се поддържаш. А я виж мен… И на тази възраст слагам всички в джоба си.

Айсел притеснено погледна боядисаната й платинено руса коса, червения лак на ноктите на краката и ръцете, дантелената й нощница с цвят на сьомга, фльонгите и чехлите с високи токчета на малките й, но подпухнали крака. После отново се върна към призрака в огледалото.

— Май вече се оправи, нали? — попита Мюзейен саркастично. Сигурно беше разбрала, че Айсел е правила аборт, но не й го натякваше. Тя излезе от положението като каза, че е настинала и я боли корем.

— Да. Малко по-добре съм.

— Никак не се пазиш. Но говоря напразно. Така или иначе, ще правиш, каквото си знаеш! Инат си като баща си! Знаех си, че с теб ще си взема беля на главата, но не очаквах чак толкова.

— Мюзейен, моля те… Много ме боли глава.

— Дъще, дъще… Докъде ще стигнеш така? Какво ще стане с теб? А и баща ти, негодникът, какво прави, какво струва! Поделям с теб мизерната си пенсия! Намери си някаква работа! Що за безотговорност е това? От месеци…

Айсел я прекъсна:

— Не вярвам, че баща ми не ти изпраща пари.

— Няма да те лъжа, я! А и ако иска да праща, ще ги праща директно на теб! Но не се обажда и по телефона дори! Къде, по дяволите, е, и това даже не се знае.

Айсел въздъхна. Всъщност това беше вярно.

— Кой знае какви глупости е забъркал… Той е толкова странен човек! Никой не го познава по-добре от мен! Никак не е трудно да се разбере защо майка ти избяга от него, честно!

Когато чу последното изречение, Айсел усети, че се задушава от мъка, и изскочи навън. А жената продължаваше да нарежда за доведения си брат.

По пътя не спря да мисли за думите на Мюзейен. Беше й писнало от този живот. От този мизерен дом, от самотата, от безсмисленото съществуване, от всичко. Съжаляваше, че взе прибързано решение, и махна детето. Може би трябваше да роди и така да даде шанс на връзката си с Тарък. Много избърза, веднага изпадна в паника.

Трябваше да се извини на Тарък. За всичко. Веднага.

Наближаваше „Избата“ и ставаше все по-неспокойна. Как можа да преживее цяла седмица без Тарък? Когато сви в улицата, започна да тича, но се задъха. Все още беше много слаба. Стигна до бара и този път я обзе страх. Извади цигара от торбата с треперещи пръсти, запали я и се замисли как ще се държи, какво ще му каже, когато го види.

Помота се на входа, докато изпуши цигарата. Незнайно защо, но чувстваше някакво безпокойство. Мислеше си… Защо Тарък беше написал това късо изречение на празния лист? Това никак не беше добър знак.

Накрая влезе вътре.

Видя го веднага. И веднага усети, че беше някак странен.

Около него се бяха събрали куп младежи, обясняваше им нещо. Изглеждаше както в първите дни, когато се запознаха. Подигравателна маска, театрално поведение…

Когато видя Айсел, се поклони до земята.

— Мадам! Най-сетне! Очаквахме ви, ослушвахме се за вас!

Хвана ръката й, поднесе я към устните си и я близна с върха на езика си, като й намигаше. От масата се разнесе смях. Айсел замръзна на място. Гледаше Тарък с почуда, опитваше се да разбере какво означава това поведение.

— Етхем няма ли го? — измърмори, само и само за да каже нещо.

— Ангажиран е да чука Фюсун по най-разнообразни начини! Известно време няма да се отбиват насам. Разстроена ли сте, мадам? Други въпроси?

— Тарък… Ти… — не можа да продължи. Гласът й започна да трепери.

— Щяхте да кажете нещо, мадам, вие и треперещите ви устни.

— Може ли да поговорим насаме?

— Нека видим дали ще можем да говорим насаме! На коя маса предпочитате да се уединим? Отдясно или отляво? Или усамотението на бара ви привлича повече?

Онези от масата пак се изсмяха.

Айсел го раздруса за рамото.

— Няма значение! — Запъти се право към едно от канапетата до стената. Седна и зачака. След две минути Тарък беше пред нея. Беше се отказал от поведението си на клоун. Сега я гледаше с леден поглед.

— Тарък… Какво става? — прошепна.

— Как какво става?

— Защо се държиш така?

— Отчет ли да ти давам?

— Но…

— Ние се разделихме, момиче. Край! Финито! Разбираш, нали?

— Разделихме ли се? Но…

— Извиках те тук, защото може и да не си разбрала. Мен вече ме няма. Не си и мисли да ме преследваш. И в никакъв случай не идвай повече в дома ми, горчиво ще съжаляваш!

— Но…

— Но, но, но, престани да пелтечиш, глупава жено! — Говореше с такава подигравка, толкова злонамерено, че на Айсел й се доповръща.

— Обичам те — каза със слаб и едва доловим глас.

Мъжът се разсмя истерично.

— Ти ли ме обичаш? Ха, ха, ха! Не ме разсмивай, рожбо! Пък и на мен какво ми пука от това!

— Тарък…

В този момент към него се приближи много хубаво момиче. Беше облечено като момче. С широка риза, разкъсани дънки, дебел колан със сребърна катарама… Гарвановочерната й коса беше късо подстригана, над очите й се спускаха палави кичури.

Погледна Айсел с любопитство. Въпреки фриволния й момчешки вид очите на момичето изглеждаха уморени и подпухнали. Явно беше доста подпийнала. Клатеше се като топола. Изведнъж залепи устни върху устата на Тарък и го целуна страстно. Тарък отвърна на тази целувка, след което сложи момичето в скута си. Прегърна я през гърба и докато леко галеше циците й, гледаше Айсел предизвикателно.

Тя сякаш бе на средновековно изтезание. Отровата на ревността започна да разкъсва всичките й вътрешности. Дробовете й горяха. Сърцето я болеше. Онази ръка, която галеше бюста на момичето, ръката на Тарък, наблюдаваше я с ужас. Един глас в нея крещеше с цяло гърло: Но тази ръка е моя! Този мъж ми принадлежи! С всичко, което е негово!

Но нищо не можеше да изрече на глас. Беше си глътнала езика.

— Да ви запозная. Това е Хедие, а това Айсел. Хедие живее в Дания, миличка, невероятно сладко момиче. А как се чука, не питай! Направо няма спирка. Никак не прилича на нашите тъпи моралистки. С енергията, която произвеждаме от секса, можем да снабдим с електричество половината град, кълна се!

Хедие се изкикоти.

Айсел се олюляваше на мястото си, сякаш щеше да припадне. Усещаше, че земята под краката й се мести.

— Това не е честно! — прошепна. — Само преди една седмица… Аз… А и още не съм оздравяла… Как можа да го направиш?

— Какво си мърмориш, рожбо? Не мога да те чуя. А и защо си толкова бледа? Не се ли грижиш за себе си?

След тези подигравки Тарък се изправи, ръката му беше на кръста на Хедие.

— Ние тръгваме, рожбо. И ти си намери някого! Тук е пълно с красавци. Пък и повечето са студенти! Подходящи са за теб! — Погледна я с отровно изражение.

След това си тръгнаха.

Айсел гледаше след тях и беше забравила да диша. Ушите й горяха, гърлото й гореше. Ревността се вливаше във вените й като киселина. Ако намереше сили да стане, щеше да тръгне след тях и да ги… Какво щеше да направи? Не знаеше. Трябваше да направи нещо. Но какво? Пък и… Случващото се не можеше да бъде истина! Да, да, това беше кошмар. Сега ще се събуди и тази гнусотия ще свърши.

Не знаеше колко време е седяла там. Огледа се с невиждащи очи, чакаше да стане някакво чудо. Тарък непременно щеше да се върне. Щеше да каже: „Пошегувах се, как беше, добре те изплаших, нали?“ с жестока, но мила усмивка… Щеше да прегърне Айсел и да добави: „Бих ли ти изневерил, ти си моето бебе, ти си моята рожба“.

Видя, че Джем Хади й прави знак, излезе от восъчното си вцепенение, трудно стана от мястото си и се повлече към бара. Стовари се на един стол като празен чувал.

— Айсел, какво правиш там сама от половин час? Онова педерастче да не ти е направило нещо?

— Тази вечер, като си тръгнеш, отведи и мен.

— Къде?

— Където отиваш, вземи и мен. Ще правим, каквото пожелаеш.

— Аз… Как така?

— Ще се любим.

Купата с лед, която държеше Джем Хади, падна на земята с трясък и се счупи. Той поиска да я хване и бутна с лакът пълните с вино чаши и каната, които бяха на бара, и те също се строполиха на пода. Джем Хади гледаше ужасено ту към купчината строшени стъкла в краката си, ту към Айсел. А тя сякаш не беше забелязала нищо. Трепереше.

Хората в бара гледаха какво се случва с безизразни очи. Джем Хади се оправи набързо и почисти наоколо. После приготви коктейл с джин и го бутна пред момичето.

— Изпий това, трепериш. Пък и… Не ти приляга да говориш така. Като някоя… Като някоя курва.

— Ако ти не ме искаш, тази нощ ще тръгна с първия, който ми се изпречи!

— Млъкни! Млъкни, ти казвам! Да не си полудяла?

— Решавай. Ако не искаш, излизам навън и…

Джем Хади грубо хвана ръката й и я стисна:

— Добре! Тази нощ идваш с мен. Млъквай вече.

Тарък здраво държеше Хедие за кръста, вървеше, почти тичаше и от време на време сякаш повдигаше дребното момиче.

— По-бавно! Къде отиваме? — турският й беше много развален, говореше с акцент.

— Как къде, рожбо? У вас, разбира се! В любовното ни гнездо!

— Кое беше онова момиче? — попита Хедие.

— Една глупачка! Майната й!

— А! Не говори така! Срамота, срамота! Ще казваш Fuck! Fuck!

— Добре, Fuck!

— Защо ходим толкова бързо?

— Защото искам да те чукам час по-скоро. Права, на пода, по всички възможни начини.

Хедие са разсмя с глас.

— Ти си много смешен човек!

Айсел вървеше до Джем Хади, сякаш й бяха извадили душата. Беше почти три през нощта. Улиците бяха съвсем празни. Бяха на една от сравнително читавите улици в Джихангир.

— Ето тук! — каза Джем и спря пред един блок, който, макар и да беше на половин век, изглеждаше чист и поддържан. Извади ключ и отвори вратата. Отдръпна се и направи път на Айсел. Качиха се бавно по широкото стълбище до шестия етаж.

Беше мъничък мансарден апартамент. През миниатюрния хол се виждаха светлините на града.

— Харесва ли ти? Апартаментът е на чичо ми. В момента аз живея тук.

— Хубав е — каза Айсел, без да знае какво говори.

— Ще ти направя едно кафе — каза Джем Хади.

— Не искам кафе — отвърна Айсел. Свали жилетката от гърба си и я захвърли. После се опита да съблече и блузата си, но Джем Хади се намеси и хвана ръцете на момичето.

— Недей! Така не може! Моите чувства… Чувствата ми към теб са много чисти.

— Не подхранвай тези чувства! Не ме разсмивай! Просто прави секс с мен! Можеш ли? Ако не знаеш, ще те науча!

— Айсел, замълчи! Не ме карай да върша лоши неща!

— И какво, ако те накарам?

Джем Хади застина като камък.

— Айсел, не разбираш… Аз те… Аз те обичам!

— И какво ми обичаш, глупако? Чукам се от месеци с онзи педераст, както го наричаш, с Тарък! Ти за какво говориш?

Джем Хади вдигна ръка във въздуха, за да я удари, но в последния момент се овладя, потисна гнева си.

— Аз съм мъж от Анадола, момиче, не можеш да ме притискаш толкова! — извика.

Гневът на Джем беше накарал Айсел да се опомни, макар и слабо. Тя се хвърли на едно кресло и хвана главата си с ръце.

— Извинявай! — промърмори. — Аз съм една мръсница. Най-добре е да си вървя.

— Не, не си тръгвай. Остани тук. Разкажи ми какво се е случило. Ще ти олекне, ще се разведриш.

Седна до нея. После плахо я прегърна и леко я погали по косата.

— Какво е станало? Какво ти е?

— Много страдам! Накарай ме да забравя болката в сърцето си! От теб не искам нежност! Накарай ме да забравя! Само това искам!

* * *

— Когато излязохме от „Избата“, тичах като луд. Онази фръцла от Дания ме попита защо бързам толкова. Не можех да й кажа, че Айсел вероятно е след нас. Че ако дойде, няма да издържа, ще я изоставя и ще тръгна с нея, не можех да й го кажа. Не спирах да мисля за опечалените ти и изморени очи. Знаеш ли колко ми липсваше през тази една седмица… И колко много те мразех…

— Какво прави онази нощ? — гласът на жената беше като шепот.

— Минало време, забравих. Но не сме играли на прескочикобила, предполагам. Какво, да не би все още да ревнуваш?

— Да!

— Ревност… — каза мъжът. — Най-изгарящата, най-смъртоносната отрова.

— Онази нощ умрях за първи път, знаеш ли? — каза жената с равен тон. — Джем Хади по едно време ме остави сама, правеше кафе в кухнята. Отворих прозореца и погледнах надолу. На тротоара видях теб и онова момиче, бяхте увили телата си като змии и се чукахте. Чувах смеха ти. Повече не можех да издържа на това. Затворих очи. Наведох се, наведох се… И точно когато щях да полетя надолу, онзи тъпак Джем дойде и ме хвана.

— Ох! Щяла си да умреш за нищо! Ето такава болест е ревността, рожбо. Първо ти отнема разума, а после те убива. А всъщност реалността е толкова елементарна. Не можеш да притежаваш тялото на някой човек. Тялото винаги търси други тела. Не можеш да заключиш онази работа на любимия си. Колкото по-рано приемеш това положение, толкова по-малко страдаш.

— Мисля си и… Дали все още те мразя? Това възможно ли е?

— Възможно е, разбира се! — В очите му проблясваше ирония. — Ако все още не си успяла да усъвършенстваш личността си… Ако все още си въобразяваш, че любовта означава да притежаваш онази работа на мъжа… Ако все още не си се научила да го споделяш с други…

Жената се изсмя сподавено.

— Сякаш ти си се преборил с всичко! Не ме разсмивай! Ти плака последен, не го забравяй! Пък и ето, все още си тук, все още се занимаваш с мен!

— Ти ме доведе тук! Може би в този момент аз съм на другия край на света и съм много щастлив! А може и да съм мъртвец. Останал съм шепа кокали и лежа на метър под земята. Може да съм пепел, примесена с прахта. Може никога да не съм напускал Истанбул. И все още съм в Карагюмрюк. Може да съм се предал отдавна, може би и аз имам забрадена жена и сополиви деца. Може да работя в малка лавка. Целият воня на лук и мазнина. Вече не правя секс, не се нервирам, може би изобщо не мечтая. Няма как да знаеш… Какво е реалността, какво не е, къде започва и къде свършва, не можеш да знаеш.

— Може би аз не съм истинска… Може би този дом е твой и ти пишеш романа. Съживил си ме в съзнанието си, довел си ме тук. Може би аз съм жена, която в този момент живее някъде другаде в този град. И имам досаден съпруг и палави деца…

По лицето на мъжа се появи далечна, но състрадателна усмивка.

— Права си. Може би аз пиша този роман.

— Понякога си мисля, че съм откачила.

— Може би си полудяла отдавна. Може би двамата с теб сме затворени в клиника за душевноболни.

— Замълчи. Съвсем ме обърка. Върви си!

— Но пак ще се върна.

— Разбира се, че ще се върнеш. Ние с теб ще си причиняваме болка, докато земята избухне и се превърне в огнено кълбо.

— Точно така!

След това направи дълбок поклон пред жената.

— Je voudrais vous aimer madame. Бих искал да ви обичам… Сега и завинаги. Точно както навремето.

Седемнадесет

Книги не се четат в свободното време. Книгите трябва да се четат в най-натоварения момент. В страната трябва да се отворят дори бюра, ателиета и фабрики, където хората да четат книги от девет сутринта до шест вечерта. Да коментират прочетеното, да имат пълен работен ден за четене.

Една сутрин Тарък излезе от дома на Хедие за последен път и дори не се обърна назад. Такъв беше животът, едно нещо свършваше, а веднага след него започваше друго. Снощи, веднага след като бяха правили секс, докато пушеше джойнт, Хедие го помоли да замине с нея за Дания. Каза му, че там ще живее в нейния дом. Ще ходи на курс, ще научи занаят. Там не приличало на тук, държавата се грижела за хората. Тарък изслуша момичето с голяма болка. „Не мога да дойда — отвърна й — нямам паспорт, забранено ми е да пътувам в чужбина, бях политически арестант…“ Хедие плака много, защото няма да може да го отведе със себе си. След като момичето заспа, Тарък дълго размишлява как да намери изход от това положение. Имаше възможност да си извади фалшив паспорт и лична карта, естествено, но му бяха нужни много пари. И момичето не разполагаше с толкова, бяха говорили. Хедие беше обикновен работник в една амбалажна фабрика. Живееше ден за ден, горкичкото странно момиче беше объркано като Тарък, европейците и стотиците приличащи на тях.

Тарък се облече и излезе, преди момичето да се събуди. Не искаше да се забърква в церемонии по сбогуване. Цял ден се разхождаше по улиците. Изтегна се на една пейка в квартал „Султанахмед“, обърна лице към слънцето и затвори очи. Ето че най-сетне лятото идваше. Лятото беше добър сезон за бедните. Поне нямаше да мръзнат. Щяха да изкарат спокойно три-четири месеца с по една тениска и чифт дънки.

Къркоренето на стомаха му го притесни. С Хедие му беше добре, с нея не бе похарчил нищо, но сега отново беше сам, отново нямаше пукната пара. Къде щеше да прекара нощта? Това беше същинският проблем. Отдавна не беше виждал Етхем. Не беше прекрачвал прага на „Избата“ от страх, че ще срещне Айсел. С Етхем се засякоха веднъж на улицата, до него пак беше онази глупачка Фюсун. Когато видя Тарък, Етхем извика: „Къде си бе, човек?“ и изгледа странно Хедие, която беше с него. След това обясни, че с Фюсун са наели квартира в „Ъхламур“ и малко по малко са започнали да я обзавеждат. Щели да се женят в края на лятото. Докато казваше това, се беше нахилил до ушите. Тарък за първи път усети ужасен гняв към Етхем. Много му се искаше да го раздруса и да го попита: „Защо оглупя толкова?“. Не можа да го направи. Все още беше окаян мъж, който си няма нищо. Не беше добре да дразни и да нервира хора като Етхем. Все още имаше нужда от него. Вътрешно ругаеше, но видимо се усмихваше любезно.

Късно през нощта се метна в един автобус и се отправи към къщи. Ето че отново се връщаше в стаята си с голи стени и с пердета от американ на втория етаж на порутената къща.

Когато стигна, цялото тяло го болеше. Вмъкна се вътре като котка, качи се в стаята си на средния етаж и влезе, без да издаде звук, затвори вратата и зачака. Майка му сега щеше да дойде. Защото го надушваше, когато влезеше у дома.

След малко на вратата леко се почука. Стана от мястото си и отвори, посрещнаха го светналите, но тревожни очи на майка му. Жената пак носеше поднос с храна.

Тя първо се огледа тревожно, сякаш търсеше някой, скрит в стаята.

— Спокойно, сам съм — каза Тарък.

— Какво стана с онова момиче?

— Не знам.

— Беше бременно.

— Направи аборт. А и на теб какво ти става? Защо задаваш толкова много въпроси?

— Аборт ли? Божичко! Сторили сте грях. Откъде намерихте пари, сине?

— Нямам представа! Тя ги намери отнякъде. Стига с тази тема!

— Сине… Тарък…

— Виж, говоря сериозно. Не ме карай да съжалявам, че съм се прибрал. Накрая ще си тръгна завинаги… Дори в ада е по-добре от тук!

Жената млъкна веднага. Остави подноса на масата и се отдръпна назад. Сви се до стената и се загледа в сина си. В очите й имаше както копнеж, така и разочарование.

— Не ме гледай така! — каза Тарък, докато похапваше оризовата супа.

Жената сведе поглед.

Когато посегна към сготвените картофи, Тарък погледна майка си особено.

— Имаш ли пари? Ще ми намериш ли малко отнякъде? Пак останах без нищо.

— В себе си нямам — каза жената с възможно най-нежен глас. — Това, което припечелва баща ти, вече не стига. Не знам какво ще правя.

— Не мрънкай! Не мога да понеса и теб!

— Тарък… Започни работа, сине. Каквато и да е… Работи по строежите, стани работник, само и само да имаш работа. Животът е труден…

Тарък блъсна подноса и се изправи.

— Няма да ставам работник! Заради вас съм в това положение! А баща ми, онзи мръс…

— Млъкни! Моля те, млъкни! Той ти е баща!

— Какво като ми е баща! Не ми пука!

Жената бръкна в пазвата си и извади нещо. Тарък не можа да повярва на очите си.

— Личната ми карта! Къде я намери? Как си успяла… — Протегна се и я взе, разгледа я със светнали очи.

— Нали зет ти имаше един приятел в полицията. Той я уреди. Имах малко спестени пари, но всичките отидоха за това.

Личната му карта дълго време стоя в полицейското. Бяха я задържали, когато го прибраха последния път. Тарък все не можеше да отиде и да си я вземе. Защото появеше ли се, на момента щяха да го пратят в казармата. А там само бог знаеше какво ще му се случи. Всеки знае какво се случваше с неудобните.

Дълго разглежда личната си карта. На лицето му беше изписана радост. После внимателно я прибра във вътрешния джоб на сакото си.

— Знам, че имаш още малко пари — каза на майка си.

Жената силно поклати глава.

— Трябват ми за паспорт.

— Паспорт ли? Сине, какво говориш? В друга държава ли ще ходиш? Не може! В никакъв случай, дете! Ако заминеш, кога ще те видя пак?

— И да ми дадеш пари и да не ми дадеш, все едно, един ден ще замина. Но, ако имаш пари… Повярвай ми, сега моментът е много удобен за мен. Ако ме обичаш поне малко, уреди нещата с паспорта!

— Сине… Кълна се, нямам други пари. Наистина нямам. — Гласът й омекна. — Бих понесла всичко, за да ти помогна, стига ти да се спасиш! Но нямам! И без това, ако баща ти разбере за това…

— Той да върви по дяволите, казах ти!

— Недей, Тарък! Религията ни учи, каквото и да става, да обичаме родителите си…

— Не започвай с религията! Хайде, върви си! Спи ми се!

Жената наведе глава и тръгна заднешком. Отвори вратата и тъкмо да излезе, Тарък извика:

— Майко!

Жената се обърна. Очите й бяха насълзени. Тарък се протегна и я придърпа. Притисна я към гърдите си. Майка му сякаш се беше смалила, приличаше на малко момиченце. Стана му мъчно. Целуна побелелите й коси.

— Благодаря — прошепна в ухото й. — Всъщност не искам да те наранявам, но… Съжалявам, знаеш го… Така и не мога да забравя.

— Знам, сине, ти си добър човек, но съдбата ти била такава. И ние допуснахме много грешки. Неуки сме. Нямаше как да знаем, че…

— Все едно, хайде, върви си вече.

Жената изтри сълзите си и излезе от стаята.

Тарък се излегна на леглото и заплака. Потеклите сълзи влизаха в ушите, стичаха се по врата му. Тази стая го натъжаваше. Тази стая беше символ на осакатеното му детство, на безсмисления му живот, на напразно преживените мъки. Тази стая беше свидетел на връзката му с Айсел. Детето, което убиха, попадна в утробата й тук.

Тежестта на самотата го потискаше все повече и повече. Какво ще прави? Стана почти на трийсет и беше едно нищо. Опита се да бъде копеле, но дори и в това не успя.

Изведнъж се почувства така, сякаш го бе притиснал бетонен блок. В душата му нарастваше страховито притеснение.

Стана и заключи вратата. Съблече си дрехите и ги захвърли, остана чисто гол. Легна по очи на пода, върху дъските. Бузата му докосна влажния под. Затвори очи и си представи, че лети като пушек. Извисяваше се бавно. Излиза през комина на тази дървена сграда, издига се към небесата на този самоубийствен квартал, издига се, издига се.

На следващата сутрин се събуди рано с ведър дух. Странно, но у него се беше породило ново и силно желание за живот. Никога няма да се предаде! Ще спука балона, който Рашид наду, Тарък нямаше да свърши със самоубийство! Щеше да остане жив, щеше да се задържи на краката си изправен. Щеше да се възроди от пепелта. Хиляда пъти да умреше, хиляда пъти щеше да възкръсне.

Изчака баща му да излезе от къщата. После слезе на долния етаж и доста се потруди да запали казана в тоалетната. Докато чакаше водата да се загрее, отиде и събуди Тюлай. Поговориха си малко. Момичето тъгуваше, че от доста време не беше виждало Иляс. Дори не можа да се сдържи и се разплака. Тарък се натъжи, от толкова време се занимаваше само с личните си проблеми и беше забравил за сестра си.

— Не се тревожи — каза й — сега ще отида и ще му предам, ще ви срещна днес.

Очите на Тюлай грейнаха с благодарност, протегна се и прегърна брат си.

Тарък веднага изскочи навън. Фурната не беше далеко. Изтича дотам и откри Иляс вътре. Русолявият младеж държеше голяма лопата и вадеше изпечения хляб. Видя Тарък и захвърли лопатата настрана.

— Батко Тарък! Вести ли ми носиш? Как е Тюлай?

— Следобед, ако можеш да се освободиш, ще изведа сестра си. Става ли?

— Ще се освободя, разбира се. Отдавна не съм я виждал.

— Хайде, аз изчезвам. В един часа на същото място, нали така?

Иляс поклати глава въодушевено.

Върна се вкъщи, влезе в банята и се къпа дълго. Избръсна се, сложи крем на лицето си, оправи си веждите, изпили си ноктите. После грижливо се облече. Сложи си морскосинята фланелка, имитация на Lacoste, която Тюлай му подари за рождения ден, и обу чисти дънки. Уви около врата си малко пастелносиньо шалче и прибра краищата му под яката на фланелката. След като си облече и сакото, се погледна в огледалото. Значи този изпълнен с надежди млад мъж с искрящи очи беше самият той? А преди време от огледалото го гледаше един Тарък, приличащ на просяк. По онова време той беше вонящ труп с хлътнали очи и със сплъстена коса.

Отръска се. Беше свършило отдавна, онези дни бяха отминали. Вече беше добре. Никой не можеше да го победи. Можеше да предизвика целия свят. И щеше да го направи!

Излязоха от къщи в 12 на обяд. Сестра му беше със сива забрадка, която изцяло покриваше косите й, на гърба й имаше тънко зелено палто.

Когато я видя, сърцето му се сви. Ако печелеше поне малко, щеше да вземе и нея и заедно да се махнат от този мухлясал квартал. Щеше да измъкне това старомодно дете далеч от студените хора.

— Ако не се обличаш така, какво ще стане, Тюлай? Какво ще се случи, ако се опълчиш малко на баща си?

— Батко… Ти не си тук винаги. Не искам да се карам с него. Той пожела да се обличам така, а аз му засвидетелствам уважение.

— Бог да го накаже, този мърморко!

— Не говори така, батко… Грехота е!

„Майната им на всички грехове“ — промърмори на себе си. Беше стиснал юмруци, без да забележи.

Остави сестра си на Иляс пред същата лафка в Бейазъд и веднага си тръгна от там.

Първо отиде в Каракьой, после се качи до Тунела. Веднага след като подмина Чичек пасажъ, се спря пред една новооткрита книжарница. Напоследък, когато минаваше оттук, все се чудеше за какво ли са тези трескави ремонти вътре. Слагаха нови рафтове, грижливо подреждаха книгите. Начело на работата винаги стоеше младеж почти на неговата възраст, с ведро, дебеличко и брадясало лице. Сигурно той беше собственикът на магазина.

Бутна вратата и влезе. Засега нямаше много клиенти. Обиколи с високо вдигната брадичка и изправени рамене, разгледа книгите, взе няколко и ги разлисти, прочете някои пасажи на крак.

След това се отправи решително към брадатия мъж. Той седеше на една маса в самото дъно на магазина, пиеше чай и проучваше листовете, които държеше.

— Това място е станало много шик. Поздравления!

Очите на мъжа грейнаха от удоволствие.

— Много благодаря.

— Книжарниците са местата, в които пулсира животът. Аз вярвам, че книгите са живи същества. В държави като нашата повечето хора не ги забелязват. А в действителност книгите винаги се опитват да ни научат на нещо, без да им омръзва, без да се изтощят. Те са хиляди пъти по-нежни, хиляди пъти по-добри от един деспотичен и бездушен баща, от една невежа и незаинтересована майка или пък от някой вманиачен по дисциплината си учител.

Мъжът беше леко изненадан, гледаше Тарък с интерес и недоверие.

— Вие да не сте писател?

— Не! На този етап се опитвам да бъда добър читател.

— Какви книги обичате? Тук имаме почти всички жанрове…

— Не, не! Не деля книгите по жанрове. Чета, каквото ми попадне. От някои два реда, от други двайсет страници, а някои от начало до край. Но да не подценяваме двата реда! Понякога само едно изречение от една книга може да промени живота на човек. Знаете ли на какво се смея най-много? На онзи въпрос, който се върти в устите на хората и е станал клише, и на неговите два отговора… Какво правите в свободното си време? Чета книги, слушам музика… Ха! Що за срамен подход е това! Книги не се четат в свободното време. Книгите трябва да се четат в най-натоварения момент. В страната трябва да се отворят дори бюра, ателиета и фабрики, където хората да четат книги от девет сутринта до шест вечерта. Да коментират прочетеното, да им осигурят пълен работен ден за четене. Как ви звучи тази идея? Наистина… Казвам се Тарък!

Подаде ръка.

— Аз съм Джезми. Приятно ми е, приятелю. Ще седнете ли? Изпийте един чай.

— Честно казано, не бих отказал чай!

Джезми се обади по телефона и поръча два чая, после втренчи своите бясно въртящи се очи в Тарък.

— Преди занимавали ли сте се с книги? — попита го Тарък.

— Не. Пробвам за пръв път, да видим какво ще се получи. Ще ви кажа нещо смешно… Всъщност аз съм фармацевт. Имах аптека в Мугла и… Все едно, това е много дълга и скучна история, няма значение. Не искам да ви притеснявам. А каква е вашата професия, приятелю? Може би не сте чужд на света на изкуството?

— Аз съм безделник.

Джезми за миг остана слисан, но видя нечестивите пламъчета в погледа на Тарък и се засмя.

— Ха, ха, ха! Голям шегаджия сте, Тарък!

— Не се шегувам. Работата ми е да изследвам лентяйството. Миналия месец, когато бях в Париж, забелязах, че…

— Значи сте били в Париж?

— Е… Ходя веднъж — два пъти в годината. С приятелите обикаляме насам-натам. Имам приятел, който държи кафене в Saint Michelle, Ръфат… В това кафене, тоест в „Chez Rifo“, винаги си говорим за… — Сега Тарък заразказва от първо лице историите, които беше слушал от Етхем по цели нощи.

— Аз никога не съм бил в Париж, много жалко!

— Трябва да обиколите тамошните книжарници. След като сте се отдали на тази работа. Там книжарството е начин на живот. Местата, на които се срещат писатели и читатели, говорят си, обсъждат… Защо мислите, че французите имат революционен дух? Защото много често се събират и се провокират едни други, разпалват си ентусиазма!

— Моля, моля! Да не навлизаме в опасни теми! И без това едва се измъкнахме… — Джезми млъкна веднага. За пръв път погледна Тарък с недоверие.

Тарък се разсмя наум. Не, приятелю! Да не би да ти приличам на цивилен полицай? Ха, ха, ха!

За момент Джезми се загледа в шалчето на Тарък и в странно сресаната му коса. След това се засмя.

— За миг помислих, че… тоест, нали разбирате… Всъщност тези дни отминаха и свършиха, но човек все още се пази.

Тарък направи жест, в смисъл „Карай да върви“, сякаш искаше да промени темата. После извърна глава и се загледа в книгите.

— Тази книжарница за кратко време може да се превърне в нещо великолепно. Хем ще добиете огромна слава, хем ще печелите пари. Имате ли си помощник?

— Помощник ли? Не… Мисля да се справя сам.

— Имам много приятели в света на художниците и писателите. Ако желаете автографи, можем да организираме беседи. Ще раздвижим малко това място.

— Виж ти! Много ще се радвам, Тарък! Кого познавате?

— Почти всички от света на изкуството.

— А ще дойдат ли?

— Защо да не дойдат?

— Ами, книжарницата отвори скоро. Знам ли…

— Това е подробност, друже. Важното е да се създаде нещо различно. И аз знам как да го направиш.

— Наистина ли?

— Да…

— Добре, как?

— Като начало…

Джезми се заслуша внимателно. И на лицето му се появи изражение, изпълнено със задоволство.

* * *

— Ех! Онзи ден бях в невероятна форма. Глупакът Джезми още малко и щеше да влезе в устата ми, докато говорех. Когато излязох навън след два часа, вече имах работа. Разбира се, нямаше да започна да печеля веднага. Човекът помисли, че съм богат и се захващам с книжарницата просто за удоволствие. Но не беше проблем, той изглеждаше като човек, който лесно може да бъде повлиян. Нямаше да ми е трудно да го управлявам. Ако организирах няколко беседи и поканех един-двама писатели или поети, щеше да ми се довери напълно. И след това…

Жената се изсмя гърлено.

— Защо се смееш?

— Толкова странни времена са били тогава. Сега навсякъде гъмжи от писатели и художници и можеш да организираш беседи с автографи дори пред градските тоалетни. Вече се продават много книги. И не е ясно как става, но хората четат по-малко. Дори изобщо не четат. Има само по един-двама читатели и те разказват на другите.

Мъжът се засмя.

— Работата беше точно като за мен!

— Наистина, каква професия го излъга, че имаш?

— Опитах се да го заблудя, че се размотавам безцелно. Но когато настоя да разбере какво съм учил… — изсмя се със странен глас — Казах му, че съм картограф.

— Картограф ли?

— Да, картограф. Тъй като по онова време за тази професия не се знаеше много, нямаше риск от излишни въпроси. Казвах, че съм завършил картография в Техническия университет, и работата приключваше.

Жената стана от масата, скръсти ръце на гърба си и започна да обикаля из стаята. Усмихваше се на себе си.

— За какво си мислиш?

— Инженер, архитект, рекламен агент, картограф… Имал ли си и други измислени професии? Колко хора си измамил през живота си, броил ли си ги?

Мъжът тръсна рамене.

— Да лъжа хората, без да ми представлява трудност, беше нещото, което правех с най-голямо удоволствие.

— Но никога не довеждаше лъжите си докрай. — Жената го гледаше с болка, но и с презрение.

— Да. Разбирам какво искаш да кажеш. Не можах да стана истински мошеник, така е, това го знам! Имах достатъчно потенциал, но не бях много амбициозен, предполагам. За жалост една част от мен упорито реши да остане бедна, жалка и глупава.

Жената пак се засмя.

— Онзи ден, в който ти си влязъл просто ей така в онази книжарница, се оказа началната точка на пътя, който водеше към моята свобода. Какво странно противоречие, нали?

— Да. И стана причина големият писател Корхан Сьонмез да влезе в живота ни. Той имаше прекрасна съпруга, помниш ли? Художничката госпожа Гюлгюн.

— Много хубава жена, да.

— Отблизо беше още по-хубава.

— Какво искаш да кажеш?

— Срещнахме се веднъж — два пъти.

— Не ти вярвам.

— Може и да си права, може би лъжа. Аз съм лъжец, знаеш го.

— Млъкни!

Мъжът се засмя горчиво.

— Все още ме ревнуваш. Все още ме обичаш. Тогава защо се разделихме? В името на едно огромно нищо ли?

— Наричаш „огромно нищо“ това, че се чукаше с всяка жена, която ти паднеше?

— Чукането е като яденето. Тук ще ядеш пържени картофки, там ще хапнеш пилешко бутче, но ще ти се прииска туршия, после може би кафе… с парченце шоколад или с шепа ягоди. Всички имат отделно място. Виж, любовта е друго. Не е нещо толкова забавно и приятно като храненето. Обикнеш ли една жена, оглупяваш, плачеш за нея, заприличваш на куче, излагаш се. А когато тя те зареже, губиш здравия си разум и можеш да се превърнеш във фашист. Ставаш толкова жалък мъж, какъвто цял живот си се борил да не си. Да се влюбиш, е опасно.

— Недей! Ще ме разплачеш!

— И без това мисля, че трябва да плачеш! Защото ме загуби завинаги. Кой успя да те направи щастлива след мен? Кой можа да те види с моите очи? Кой…

— Върви си вече! Чака ме работа. Трябва да завърша този роман.

— Когато го завършиш, ще разбереш, че и животът е свършил, рожбо. Веднъж ще си го изживяла, веднъж ще си го написала. Нищо друго няма да ти остане. Ако аз бях на твое място, никога нямаше да завърша този роман. Всеки ден щях да пиша по две страници. Шейсет страници на месец и седемстотин и двайсет за една година. Щеше да се получи гигантски роман. Всяка година щях да минавам на друга глава. И така щях да живея с години. И то по най-смисления начин.

И изморено добави:

— Все още има много неща, които не знаеш за мен! Например никога не съм ти разказвал защо нося шалчета. Историята е интересна. Напомни ми да ти я кажа утре, когато дойда. Сбогом, красавице! Тарък, който винаги те е обичал малко повече от другите жени, тази вечер се оттегля от сцената. Зарязва те в тази овехтяла стая, оставя те на съдбата и плачевната ти самота. Но помни, това беше твоят избор.

— Стой, не си отивай!

— Това пък защо?

— Кажи ми защо винаги носиш шалчета.

Мъжът се засмя гадно.

— Ха, ха! Знаех, че ще ме попиташ. Всъщност историята е никаква. Спомням си една много стара книга… В нея се разказва за революцията. Дадоха ми я да я чета, когато бях съвсем мъничък. На корицата й имаше работник, който държеше сърп в изпънатата си ръка. А на врата му имаше червено шалче. Рисунката беше толкова хубава, че спомня ли си за нея, все още се просълзявам. Струва ми се, че ако всички потиснати се съюзим, ако си вържем такива червени шалчета, вземем в ръка по един сърп и решим да атакуваме, ще можем да свалим този лайнян световен ред. — Този път се изкикоти. — Глупава, детинска мечта!

Жената се разсмя.

— Да вложиш толкова голям смисъл в тези шалчета е работа, точно като за теб!

— И идеята за шалчетата беше открадната, знаеш ли… По едно време имах приятел, актьор в театър. Заимствах я от него, когато ходех да го виждам в гримьорната му.

Осемнадесет

Бях само мъж, който се опитваше да се задържи на повърхността. След толкова много неща, които ми се случиха, нямаше да стигна до дъното и да заживея под мостовете като скитник, нямаше да се превърна в малък човечец като баща си. В лукав страхливец, хлъзгав, защото е нерешителен, смел пред по-силните и жесток към по-слабите.

Изминаха дни, драги читателю, дори седмици. Не съм сигурна дали през август или юли, нашите герои отново се срещнаха в кафенето „Али Баба“.

Когато дойдеше лятото и времето се затоплеше, тайфата от „Избата“ се изнасяше в Хисар по примера на прелетните птици. Започваше да се мотае около Републиката на Али Баба. „Избата“ беше затворена до месец октомври.

Сега елате да отидем в онези дни заедно.

Един прекрасен летен ден. Морето е синьо, чайките са весели, слънцето те изгаря в буквалния смисъл на думата. Вятърът гали лицето като с нежна майчина ръка, въздухът мирише на водорасли и море.

Айсел излиза от кафенето. Тъжна, умислена. Зад нея има голяма група. Джем Хади и няколко души от „Избата“.

В същия миг, ето това е съдбата, Тарък тъкмо влиза в кафенето. Срещат се точно на средата. За Айсел времето сякаш спира. Не се знае дали е случайност, един от посетителите започва да подрънква на китарата си точно в този момент. Наоколо се разлива веселата мелодия на старо парче на Бийтълс. She loves you yeah, yeah…

Тарък протяга ръка и погалва момичето по бузата, лекичко. Как си, казва.

Айсел не може да отговори, защото е скована от върха на пръстите на краката си, по цялото й тяло се разнася студ. Не може да отдели очи от мъжа, стои и го гледа. Сякаш очаква да стане някакво чудо.

Джем Хади не забелязва нищо, върви с другите и слиза на булеварда. Изведнъж установява, че Айсел я няма. Обръща глава и гледа. Айсел все още е горе, в началото на стълбите. И срещу Тарък.

Настроението на Джем се изпарява. Подвиква нетърпеливо на момичето:

— Идвай, Айсел! Тръгваме!

Тя дори не го чува. Очите й са приковани в Тарък.

— Сега с този глупак ли ходиш? — пита Тарък с подигравка. Айсел просто стои, гледа го така, сякаш са я ударили, без дори да диша.

— Радвам се, че не си сама. Аз липсвам ли ти?

Айсел помръдва устни, но гласът й не се чува. Тарък приближава лицето й към ухото си.

— Не можах да чуя, повтори отново.

— Обичам те — прошепва Айсел.

Тарък се засмива звучно.

— Върни се при мен — казва Айсел на пресекулки с отчаян глас. Тарък се засмива още по-весело. Изведнъж хваща брадичката на момичето и му лепва пламенна целувка. Айсел не издържа това, обляга се на стената, за да не падне, и свежда глава, разплаква се като дете.

Джем Хади сега е до тях.

— Какво правиш пак на момичето, мръснико?

— Мръсници са роднините ти, скъпи — казва Тарък доста спокойно.

Този път Джем се обръща към Айсел.

— Какво става, Айсел? Кажи, де! Защо все още говориш с този?

Айсел само плаче, дори не вдига глава и не го поглежда.

Тарък си тръгва. Сигурен в себе си, горд.

Джем Хади хваща за ръка ревящото момиче и го отвежда оттам. Вървят край морето. Джем Хади казва нещо, не се получава, казва друго, пак не става, Айсел не спира да плаче. Реве и хълца като малко момиченце, на което са взели куклата. Накрая Джем се нервира, хваща момичето за раменете и го разтърсва.

— Моето приятелство не ти ли стига? — крещи. — Виж, аз те обичам! Не ти ли стига?

— Не ми стига! Не ми стига! — вика Айсел. Освобождава се от ръцете на Джем и побягва. Тича, тича, тича. Когато остава без дъх, престава да тича и започва да ходи. Бързо, бързо… Бързо, сякаш я гонят дяволи.

Когато идва на себе си, вече е почти в Куручушме. Стои объркана, отчаяна. Какво ще прави сега? Къде ще отиде? Тарък е огромна рана в душата й, рана, която в момента кърви обилно. Ще умре. Ако не е до него, ще умре. Болката й е толкова силна, дори си мисли, че е най-добре да умре и всичко това да свърши.

Сега гледаше морето със същия копнеж, с който веднъж, след като си тръгна от Джем Хади, гледаше уличния калдъръм с онзи копнеж, с който гледаше смъртта. Ако се хвърли във водата, ако плува, плува, плува, ако гребе, докато дъхът й свърши… Дали е лесно да се удавиш, това мислеше сега.

В този момент чува глас зад себе си.

— Ей, Айсел!

Обръща се и поглежда. Стара американска кола. Червена, много голяма. Зад волана стои млад мъж с разпилени коси, с жълто лице, с поглед на ранено диво животно.

Не го познава. Гледа го учудена.

— Аз съм Салих! Не ме ли позна?

Салих? Пред очите й минават едно по едно лица и имена. Но няма познат на име Салих! Или пък има?

— Салих от училище! Още ли не си ме познала?

— Сега се сетих — казва Айсел. Хубавият младеж, който учеше скулптура! Беше само с две години по-голям от нея. Какво е станало с красивото му блестящо лице?

— Ела — казва на Айсел. След това отваря вратата и чака.

Айсел се качва в колата, без да му мисли много. Усмихва се плахо. Мъжът мирише на алкохол, цигари и водорасли. Навежда се и я целува по бузата.

— Топличка си, колко приятно! — казва. След това настъпва газта, минават през Арнавуткьой, Бебек, Балталиманъ, Тарабия… Пътят е свободен, движат се бързо.

Колата е много разнебитена, неподдържана. Навсякъде има фасове и пепел от цигари. Състоянието на Салих е същото. Не е ясно кога за последно косата му е видяла вода. Сплъстена, на фитили, стига до раменете му. Лицето му е отслабнало, костите му са изхвръкнали. Прилича на разпнатия Иисус. Очите му горят като въглени със светлина, идваща някъде от дълбоко.

— Е, какво става с теб, Айсел?

— Нищо. А с теб?

— И при мен нищо. Все същата помия.

— Къде отиваме? — пита Айсел, след като подминават Саръйер. — Разхождаме се — отговаря мъжът. После се обръща към нея и я гледа много особено. — Разхождам се така от дни. Идва ми добре. Ако искаш да отидеш някъде, кажи, ще те закарам.

— Искам — казва Айсел твърде спокойно. — Нека се хвърлим в морето на някой от тези завои. Как мислиш, дали колата ще потъне веднага?

Салих се смее.

— Не знам — отговаря. — Наистина ли искаш да излетиш в морето?

— Да.

— Тогава се дръж здраво!

Ускорява лудо, лети по завоите на пътя, който води към Румели Кавак. Колите, които идват отсреща, надуват клаксони и ръсят псувни по червената кола на Салих. Но огромната американска кола така и не иска да излети в морето.

— Давай право надолу! — казва Айсел.

— Ти си откачила! — казва Салих. — Ако го направя, ще умрем.

— Добре, де!

Салих я поглежда внимателно за пръв път.

— Наистина ли искаш да умреш?

— Да.

— Защо? Да се поразходим още малко. Нали не бързаме да умираме? Обичам да карам кола. Ако искаш, ще излезем извън Истанбул. Ще караме, където ни отведе пътят. Няма да спираме. Може да отидем до Шиирт, до Ван, до Мардин.

— Но аз искам да спра. Уморих се да пътувам — казва Айсел.

Салих се усмихва. Много малко преди Румели Кавак отбива и спира колата. Изляга се и придърпва Айсел към себе си, слага я да легне в скута му, започва да я наблюдава. Докосва с пръст клепачите, върха на миглите, носа й. После гърдите, корема. След това бедрата. Докосва я, само толкова. Докосва я с любопитството на отшелник, живял в гората сам с години, който е забравил на какво прилича човешката кожа.

— Какво е станало с теб? — пита най-накрая.

— Всъщност с теб какво е станало? — пита Айсел. — Къде е онзи хубав и наперен Салих от Академията?

— Не знам — казва Салих, докато гали замислен косите й. — В главата си имам празнина. Нищо не ми се прави. Отегчавам се. Успокоявам се само когато карам кола.

— А скулптурата? В училище много харесваха статуите ти. Всички ти подражаваха.

— Вече не мога. Ръцете ми станаха безчувствени, мозъкът ми също! Калта в ръцете ми остава кал и някак не се съживява.

— Да не би и ти да искаш да умреш като мен?

— Да умирам ли? Не, скъпа! Не знам какво става след смъртта. Може смъртта да е по-тягостна от живота. Единственото ми желание е да се отърва от тази проклета скука! Но не се получава. Едно време се ентусиазирах за някои неща. Тези дни много ми липсват.

Изважда едно от празните бирени шишета и го слага върху главата си. След това лениво се усмихва на момичето. Устата му се отваря като рана. Виждат се едрите му пожълтели зъби.

— Хайде да продължим да обикаляме. Спирането не ми действа добре.

Обикалят кварталите на Истанбул, докато се стъмва. Вечерта пак са на крайбрежието. Салих взима от една лавка две шишета вино и едно коняк и идва. Паркира колата до брега на морето, сядат на една пейка и пият. Времето напредва. Говорят малко. Салих обяснява за майка си, която придала огромно значение на факта, че баща му, който преподавал в университет, се влюбил в своя студентка и в резултат на това напуснал дома си. Разказва как стигнал до положението да се отврати от майка си и от безкрайните кризи на баща си, за самотата, за алкохолната си зависимост. С накъсани изречения, малко оттук, малко оттам… Сякаш бълнува… Но повече гледат блестящото море, бледата луна, трепкащите звезди.

Времето напредва, става четири сутринта. Вече им е студено, треперят на мястото, където седят. Стават и се качват в колата. След дългите часове на чист въздух на Айсел й се струва, че вътре колата мирише на кочина.

Салих запалва двигателя и се изкачват до Улус. Влиза в един автопаркинг. Паркира колата, седи ей така и гледа в тъмното.

— Къде сме?

— Нашата къща. Горе. Четвъртият етаж, апартамент дванайсет. Четири стаи. В едната от тях живее майка ми. Винаги е намусена, винаги е нещастна.

След това разтрива очи, протяга се. Взима една мръсна възглавница от задната седалка и я слага под главата си.

— Ще поспя малко. Изморих се.

— Тук ли?

— Да.

— А аз?

— Ако искаш, ще те кача горе, ще те заведа в моята стая.

— Не, не искам. Да остана ли и аз тук?

— Добре.

— Може ли да облегна глава на рамото ти?

— Добре. Ела.

Сгушват се като котки на широката предна седалка и спят.

Когато Айсел отваря очи, слънцето отдавна се е издигнало. Салих го няма. Сама е в колата. Объркано се оглежда наляво-надясно. Вижда Салих. Пикае върху гумата на доста скъпа италианска кола. На Айсел й става смешно. Отваря вратата и излиза навън.

— И на мен ми се пишка.

— Клякай тук и пикай!

Айсел подозрително поглежда към мястото, което й показва мъжът.

— Всъщност не ми се пишка чак толкова — казва. — Ти все по улиците ли си вършиш работите?

— Да. Какво, странно ли ти се вижда?

— Защо не си спиш вкъщи?

— Не мога да стоя между четири стени — отговаря Салих. — У дома съм като в затвор. Сякаш стените се движат, идват върху мен.

— Какво казва майка ти за това?

— За кое?

— За това ти положение.

— Откъде да знам?

Изведнъж поглежда момичето по особен начин. Айсел е смутена.

— Какво има? Защо ме…

— Ела за минутка.

Подпира я на колата, взима лицето й в шепи и дълго го наблюдава.

— Какво ти е? — пита го Айсел.

— За момент ми се стори, че изпитвам интерес към теб — казва Салих. — Изпитах чувство, че сякаш двамата бихме могли да споделяме някои неща…

— Но веднага премина. Нали?

— Да, премина.

Отдалечава се от момичето. След това пита:

— Трябва да се кача догоре да се преоблека. Ти ще дойдеш ли?

— Ще дойда.

Майка му е висока кокалеста жена. Към петдесетгодишна. Животът е оставил по лицето й отпечатъци от дълбоки болки. Гледа сина си и момичето до него с отчаяние в очите, отдръпва се и им прави път да минат, но не казва нищо. Нито добър ден, нито добре дошли.

И Салих не говори. Влиза, без дори да погледне майка си, изгубва се в коридора. Жената се втренчва в Айсел. Момичето не й обръща внимание.

— Ти пък коя си? — не издържа майката и пита.

— Айсел.

— Коя Айсел?

— От Академията.

— Ха! И ти ли си дефектна?

— Моля?

— Питам дали си откачалка. Защото синът ми е такъв!

— Не знам. Сигурно съм дефектна.

Жената се изсмива грубо, гърдите й издават нещо като шумолене.

— Пак ли е спал в колата?

Айсел поклаща глава.

— С него ли беше?

Пак поклаща глава.

Този път жената започва да плаче.

— Може ли да използвам тоалетната? — пита Айсел и гледа безчувствените очи на плачещата жена. Между малките похълцвания жената й показва една врата в коридора.

Със Салих ходят точно от една седмица. Нямаха проблеми за пари. В джобовете на Салих има цели пачки. Непрекъснато купува бензин, защото американският звяр гълта много.

И непрекъснато купува пиене. Разхождат се по цял ден, излизат извън Истанбул и отиват докъдето стигнат, след това се връщат. Салих вкарва колата в паркинга в късен нощен час и спят в нея. Всяка сутрин човекът пикае върху колелото на различна кола. Понякога, след като се изпикае, лае. Айсел се смее, смее, смее…

Вече разбира защо Салих не може да влиза в затворени помещения. Защото свободата, която изживяват, е главозамайваща. Свободни са като улични кучета. Дори не иска да мисли какво следва, когато се върне обратно вкъщи. Радостна е, че не вижда Мюзейен. Ако се наложи, ще живее така до края на живота си.

Но един ден, докато минават през Кючюк Бебек, вижда Тарък на крайбрежието. Човекът върви сам.

Когато колата го подминава, Тарък се обръща и вижда Айсел. В очите му проблясват изненада и копнеж. Тези проблясъци карат Айсел да си загуби ума.

— Спри тази кола! — изкрещява на Салих.

— Защо?

— Слизам!

— Но защо? Бяхме си добре.

— Спри, ти казвам! Ще сляза!

Изхвърчава от колата на улица Ашиян, обръща се назад и се затичва към Тарък. Тича, тича… Спира точно пред него. Гледат се. Тарък изглежда много угрижен. Не казва и дума на момичето. Тръгват един до друг. Когато стигат в Хисар, вместо да влезе в кафенето, Тарък започва да се изкачва нагоре по склона. Айсел не пита нищо, защото нищо не я интересува. И то дотолкова, че дори Тарък да се изкачи на някоя крепостна кула и да се хвърли от нея, Айсел щеше да го наблюдава.

Минават през храстите и влизат в равно място, което принадлежи на университета. Наоколо няма никого.

Вървят дълго. Влизат навътре, много навътре.

Накрая Тарък сяда под едно огромно дърво. Айсел — малко по-нататък…

Тарък за пръв път я поглежда директно. В погледа му няма гняв или нещо подобно. Излъчва спокойствие и поражение.

— Ти защо все още ходиш след мен?

— Обичам те.

— Това го разправяй на шапката ми!

Тарък се изляга на земята. Свива ръце под главата си и започва да гледа небето.

Айсел чака.

— Ти си луда, знаеш ли? — казва той.

Тя повдига рамене.

— Легни до мен, и ти гледай небето — казва Тарък. Айсел се изтяга върху изсъхналата трева до него. В началото очите я заболяват от цвета на небето, но свикват бързо.

— Винаги, когато гледам небето, имам чувството, че то ще падне надолу — казва Тарък. — Сякаш гравитацията изчезва.

— Сега и на мен така ми се стори — казва Айсел със скрита детска радост в гласа.

— Как така? Имаш ли усещане, че падаш?

— Да. Все едно ние сме горе и всеки момент ще паднем заедно с небето.

Изведнъж Тарък я дръпва под себе си и вдига полата й. Айсел не казва и гък. Прегръща мъжа и се оставя.

Дълго време лежат върху сухата трева. Пълна тишина. Отдалече — клаксони, бученето на града… А в близост, само пиюкането на птиците и шумоленето от целуващите се с вятъра листа.

— Какво прави, докато ме нямаше? — попита Тарък.

— Не живеех.

Незнайно как, но изражението му омеква от една тъжна, но и весела усмивка.

— А ти какво прави?

— Започнах работа — казва Тарък.

— Сериозно ли? Къде? — Подпряна на лакът, тя го гледа с надежда.

— В една книжарница.

— Като продавач ли?

— Как ли пък не! Не, рожбо, аз съм един вид експерт по проектите, давам идеи.

Поглежда Айсел с надеждата, че ще го попита нещо. Но тя мълчи. Казва само:

— Радвам се.

Той дълго я наблюдава.

— Не ми вярваш, нали?

— В такъв случай защо сега не си там?

— Днес имах работа в „Бебек“.

Айсел го гледа с недоверие.

Той се усмихва, сменя темата.

— Рожбичко… Мислех да не ти казвам, но знаеш ли, че изглеждаш ужасно! Миришеш така, сякаш си спала на бунището.

Айсел повдига рамене.

— Отдавна не съм се отбивала вкъщи.

„Защо?“ — иска да попита Тарък, но веднага се отказва. За какво му е да знае.

Въздиша.

— Защо не мога да стоя далеч от теб? — Това не е въпрос, а признание.

Очите на Айсел грейват.

— Тоест… Пак ли сме заедно?

— Би ли го искала?

— Да.

— Но правилата все още са валидни. Без ревност, без чувство за притежание, без обяснения.

— Добре.

— Хубаво. Значи сме заедно.

— Виж… Може би някой ден… Ами, това за децата… Някой ден може пак да си направим дете, мисля, че ти беше прав и…

Тарък с внезапно движение протяга ръка и запушва устата й. Очите му се бяха превърнали в две черни дупки.

— Млък! Тази тема никога… ама НИКОГА не я отваряй! Чу ли?

Айсел клати глава уплашено.

Тарък се изтърколва обратно на земята. Стене, сякаш ще заплаче.

Не говорят за друго. Лежат мълчаливо върху тревата, докато слънцето изчезва и хоризонтът става аленочервен.

* * *

— Въпреки всичко, онзи ден беше един от най-хубавите — каза жената.

Мъжът подигравателно повдигна едната си вежда.

— Докато лежах на земята, видях един облак — продължи тя. — Не ти казах, за да не ми се смееш, но приличаше точно на теб.

— Облакът ли приличал на мен?

— Да. Очите му бяха две тънки черти, носът приличаше на въпросителна, а устните — една летяща чайка. Косата беше разрошена от вятъра. Ти беше. Гледаше ме отгоре. Можех да видя дори жестокия блясък в очите ти. В онзи момент си помислих следното: Може би ти беше моят бог. Може би трябваше да почитам само теб, да вярвам само в теб. Да… Точно това си помислих тогава.

— Милото ми момиче… Нямало е нужда да откачаш толкова много заради мен. Но един момент, един момент! Говоря глупости… Ти наистина ли откачи заради мен? Аз, като Тарък, наистина ли имах някаква роля в онази страстна любов, която те беше обсебила? Или всичко се случваше в патологичния ти мозък?

— Много по-късно и аз си зададох този въпрос. Но не намерих отговор. Когато и да се сетя за теб, пред очите ми се сливат два образа. Образът на един парцалив клетник с този на жесток и силен крал. Не знам как успяваше в един и същи момент да изглеждаш толкова жалък и толкова горд, но мен ме побъркваше както от страх, така и от страст.

— Всъщност аз не бях толкова сложна личност. Бях само мъж, който се опитваше да се задържи на повърхността. След толкова много неща, които ми се случиха, нямаше да стигна дъното и да заживея под мостовете като скитник, нямаше да се превърна в малък човечец като баща си. В лукав страхливец, хлъзгав, защото е нерешителен, смел пред по-силните и жесток към по-слабите. Въпреки всичко у мен имаше една надежда, която не успях да изконсумирам, чиито корени не можах да отскубна…

— Защото всъщност ти беше добър човек.

Мъжът погледна жената натъжено.

— Да, рожбо, май бях такъв. Но не исках да съм добър. Мислех, че да си добър в толкова покварен свят като нашия, е нещо безполезно. Налагаше ми се да бъда ексцентричен и лош. Защото нямах друго оръжие. Разбираш ли? Срещу хора като вас бях много беззащитен, много слаб. Ако се бях задоволил само с това да бъда добър човек, на никой от онова обкръжение нямаше да му дреме за мен, щяха да минат през мен и да ме прегазят.

— Разбирам те.

— Хубаво. По-добре да ме разбереш късно, отколкото никога.

Деветнадесет

Той беше виртуоз в измамите на хора. Беше много интелигентен. Може би натрупаните му знания не бяха толкова много, но използваше невероятно ефикасно тези, с които разполагаше.

Красивата есен дойде в Истанбул още преди летния сезон да прибере всичките си партушини и да си отиде. В средата на септември, в един прекрасен летен ден, Етхем и Фюсун се ожениха. На брачната церемония на „Таксим“ беше поканено почти цялото общество от „Избата“.

Етхем беше изтупан. Косата му бе добре сресана и вързана на конска опашка, мустаците му бяха грижливо подрязани. Че беше облечен в костюм, беше, но за майтап си беше вързал една от онези смешни дантелени вратовръзки, каквито носят френските аристократи.

Фюсун изглеждаше много секси в късата сватбена рокля с цвят на шампанско. Въпреки корема си, който вече започваше да личи. Гостите си шепнеха, че тя е бременна в петия месец.

По време на церемонията Айсел и Тарък седяха в дъното на салона. Айсел беше завладяна от странно чувство, сякаш не можеше да разбере какво точно се случва, не можеше да го назове. Това май беше завист. Малко по-напред двама души се женеха, очите им светеха от удоволствие, смееха се весело. С нея това никога нямаше да се случи. Нямаше да се омъжи като нормалните хора, нямаше да има деца. Знаеше го. Гледаше Тарък с периферното си зрение. Май и той беше обзет от същите чувства. Устните му се бяха извили в презрителна и горделива усмивка.

Наблюдаваше само Етхем. Погледът му се плъзгаше по Фюсун и бързо се отместваше. Сякаш жената беше бледа сянка, сякаш не беше там.

След церемонията отидоха да празнуват в една историческа сладкарница на площад „Султанахмед“. Бяха поне двайсет човека. Там Етхем демонстрира всичките си умения. Пя арии, рецитира стихове, коленичи пред бременната си съпруга и й се врече в любов, даде такива съвети на все още нероденото си дете, че накара тези, които го слушаха, да умрат от смях. Накратко, направи всичко, за да развесели гостите си. С другите се получи. Но не можа да развесели единствено Тарък. Често се закачаше с него, побутваше го, шегуваше се, но напразно! Тъжната усмивка на лицето му така и не се изтриваше. По едно време Айсел не издържа, наклони се към Тарък и му прошепна:

— Какво ти е? Защо сватбата на Етхем те натъжава толкова много?

— Този брак ще съсипе Етхем.

— Защо?

— Тази малоумна жена не е подходяща за негова съпруга, затова. Чакай и ще видиш.

Как да ти обясня какъв беше Тарък в онези дни, читателю!

Сякаш въртеше най-голямото кормило в света. Очите му блестяха повече от всякога, от движенията му преливаше самоувереност. Джезми беше станал неразделна част от живота му. Вече идваше в „Избата“ с него и с един приятел Ихсан, млад театрален актьор.

Вечерите Айсел седеше с тези трима мъже като декоративно цвете. Тарък беше внушил на Джезми идеята да направят фирма за организационна дейност. Къде да се наеме офис, дали първо да не влязат в концертния бизнес, или пък театърът е по-подходящ, какво може да се направи за търговията с книги… Непрекъснато обсъждаха. Стана ясно, че Ихсан имаше пари. И положението на Джезми не беше лошо. Родителите му имаха маслинови насаждения в Мугла, бяха заможни. Живееше в апартамент на техните в квартал „Мачка“.

Само Тарък беше беден, но Джезми и Ихсан не го знаеха.

Айсел се движеше с тях, но в такива вечери се чувстваше много самотна, седеше и наблюдаваше Тарък като на филм. Той беше виртуоз в маменето на хора. Беше много интелигентен. Може би натрупаните му знания не бяха толкова много, но използваше невероятно ефикасно тези, с които разполагаше. Докато говореше, често цитираше писатели или философи, правеше се, че все едно е прочел всички важни книги, изгледал всички добри филми, сдъвкал и погълнал всички философски теории. Беше станал копие на Етхем. Но в крайна сметка беше само едно копие. Не беше истински.

Въпреки всичко новото му амплоа впечатляваше дори онези от „Избата“, които преди не можеха да го понасят. Вече никой не го обвиняваше в сводничество и не го наричаше жиголо, никой не говореше зад гърба му. Шепнеше се от уста на уста, че се занимават с важни проекти за изкуство, че организират театрален фестивал и прочее. Айсел беше сигурна, че тези слухове се пускат от издателя на вестника и лично от Тарък.

Етхем напусна жилището си и те останаха на улицата. Един-два пъти в седмицата се промъкваха крадешком в дома на Тарък и се любеха неуморно и страстно. През другите нощи Айсел хващаше пътя за дома. Вбесяваше се на вечно пияната си леля и обмисляше какво трябва да направи, за да счупи този порочен кръг. По едно време много сериозно си търсеше работа. Но от никъде не получи положителен отговор, вероятно защото усещаха неохотата в сърцето й или кой знае какво.

Веднъж, след като бяха правили секс, Айсел каза с тъжна усмивка:

— Ако Джезми знаеше за тази къща, за тази стая, кой знае какво щеше да си помисли.

Тарък изхвърча от леглото, сякаш го бе полазила змия, и стисна ръката й много силно и изръмжа:

— Ако му кажеш и една дума за мен, ще те убия! — Изглеждаше сериозен.

— Стига глупости! — опита се да се усмихне Айсел. — Измамите ти изобщо не ме интересуват.

— Естествено, че не те интересуват! Ти само опитай да се заинтересуваш, и тогава ще ти покажа от колко области се състои светът!

Айсел много се засегна, но отчаяно преглътна тези думи.

Един ден в живота им се появи писателят Корхан Сьонмез.

Веднъж по обяд се видяха в книжарницата на Джезми. Бяха намислили да се изкачат до Таксим, за да хапнат нещо. По едно време покрай тях мина един мъж. Лицето му беше сбръчкано, но тялото му изправено като струна, слабо и високо. Умен поглед, пепелява коса, симпатичен мъж. С черна барета, закачливо килната на една страна. Беше вдигнал яката на велуреното си яке със землист цвят. Сякаш беше млад бунтар на шейсет години. Минавайки покрай тях, той дълго се загледа в Айсел. А след като ги подмина, се обърна няколко пъти, за да я види отново.

— Този пък кой е? Да не би да е някой познат? — попита тя с любопитство.

— Това е Корхан Сьонмез, не виждаш ли?

Айсел извика с почуда:

— Той ли е?! Но…

Развълнува се. Корхан Сьонмез беше един от най-известните писатели.

— Не знаех, че е остарял толкова — измърмори. — Виждала съм го на снимки като млад… Познах го, след като ти ми каза. Да, той е, самият той!

— Май много те хареса. Все още гледа насам.

Айсел се изчерви.

— Глупости.

— Не са глупости. Аз знам какво означават мъжките погледи. Този мъж се впечатли в мига, в който те видя.

Айсел се засмя. Думите му й харесаха.

Тарък внезапно се обърна назад и тръгна към мъжа.

— Къде отиваш? — извика Айсел.

— Чакай!

С две крачки настигна Корхан Сьонмез. Каза му нещо, човекът първо се изненада, после се усмихна, подаде ръка на Тарък, здрависаха се. Поговориха малко. После Тарък посочи Айсел. Корхан я погледна възторжено. Двамата се запътиха към нея. Айсел се учуди. Какви ги вършеше Тарък? Какво правеше, по дяволите?

Корхан каза:

— Здравейте! — Подаде ръка на Айсел и хвана нейната, уж да се здрависат. Дланта му беше много суха и топла. Задържа дълго ръката на момичето, затвори я в шепата си. Айсел безпомощно погледна Тарък, а той се усмихваше дяволито.

— Значи сте моя почитателка, млада госпожице?

Айсел не знаеше какво да каже и се усмихна безпомощно. Не беше никаква негова почитателка, дори не разбираше много романите му. Беше пробвала да прочете някои от тях, но се бе отегчила и ги остави. Книгите на Корхан Сьонмез бяха пълни със символика, напомняха на лабиринт.

— Айсел е прочела всичките ви романи, маестро! И то по няколко пъти.

— А! Това много ме радва. — Корхан измери момичето с хитър лисичи поглед.

После се обърна към Тарък.

— Тук някъде ли е книжарницата ви?

— Да. Малко по-нататък. Съдружникът ми Джезми ще се радва да се запознае с вас. Ако искате, да отидем.

— Новият ми роман излиза в края на месеца, знаете ли?

— Много съм щастлив да го чуя, маестро! Веднага ще устроим представяне с автографи.

— Разбира се, ще видим.

След това запознанство на улицата Корхан Сьонмез влезе в живота им в пълния смисъл на думата. Отбиваше се често в книжарницата и говореше дълго на литературни теми с Тарък и Джезми. Ако Айсел беше там, мъжът не откъсваше поглед от нея, докато говореше. Сякаш най-съкровеното му желание беше да я впечатли с тези разговори, да я накара да го хареса… Задаваше въпроси и се опитваше да я привлече в разговора, но тя винаги оставаше настрана.

Тарък беше прочел всичките му романи отгоре-отгоре. Умен мъж, майсторски ги дешифрираше, в повечето случаи критиките му изненадваха Корхан, но му доставяха и удоволствие. Беше ясно, че писателят е много впечатлен от гъвкавия ум на Тарък, от интересните му идеи и го харесва. Дори веднъж донесе един роман, който все още не бе завършил. Не беше удовлетворен от написаното и поиска Тарък да го прочете и да си даде мнението.

Срещите в книжарницата на Джезми не му стигаха и вечер Корхан започна да се отбива в „Избата“. Понякога, след като излезеха оттам, обикаляха още няколко бара. Всичките сметки плащаше Корхан.

На сбирките им той говореше предимно с Тарък, но очите му не се отделяха от Айсел. Тези двама мъже, единият млад, другият стар, сякаш играеха шах. Майсторски управляваха тази любовна игра и често си подаваха пасове. И двамата бяха доволни от това. Що се отнася до Айсел, нея никой не я питаше.

От друга страна, колкото повече Айсел опознаваше Корхан, толкова повече се разочароваше. Не можеше да повярва, че големият писател, чието име знаеше навремето, е този мъж. Корхан Сьонмез беше невероятен егоист, влюбен в себе си и обсебен от секса. Беше интелигентен, рафиниран, говореше много красиво, обличаше се хубаво, но бе отблъскващ и неприятен. Беше дразнещо, че винаги говореше за собствените си романи, за връзките си с жени, за секс. И Етхем говореше много за секс, но Корхан не беше симпатичен, не притежаваше неговата непринуденост.

Тарък, разбира се, беше шефът в играта. Пък и нали той подреди нещата така! Всеки път, когато Корхан проявеше интерес към връзката му с Айсел, той намираше начин да го окуражи.

— Връзката ни с Айсел е отворена, маестро! Правим секс, но сме свободни да спим и с други. Тоест не гледаме един на друг като собственици. Да кажем, че Айсел хареса друг мъж и иска да е с него. Какво да направя? Върви, рожбо, казвам, следвай сърцето си. Но когато се върнеш обратно, ще ми разкажеш всичко. Защото е важно да си имаме доверие. Докато си споделяме какво преживяваме извън връзката си, това не се счита за изневяра, не е ли така? Но ще ви кажа истината, Айсел е свенливо момиче. Все още не се доверява на крилата си, не може да полети, разбирате ме, нали?

След такива думи Корхан винаги изпадаше във възторг. Забиваше пламтящите си очи в Айсел, безсрамно изследваше устните, шията, тялото й.

Докато седяха в един бар, Тарък непрекъснато изчезваше някъде. Понякога го нямаше половин час. А когато се появеше, измисляше, че е видял приятел, че са поговорили, или нещо от този сорт. После сядаше и се усмихваше особено. В такива моменти се правеше, че не забелязва гневния поглед на Айсел. Само веднъж, когато Корхан стана от масата за десет минути, за да говори по телефона, Тарък увисна на ръката й и я стисна като с клещи:

— Не гледай човека като дивачка, глупаво момиче! Нарочно ви оставям сами! На инат се държиш с него толкова студено! Тъпа ли си, или какво?

— Но Тарък… Този човек ме отвращава. Когато ме гледа, от устата му се точат лиги.

— Чуй ме добре! Ще правиш всичко, каквото той ти каже! Всичко, каквото пожелае! Разбираш ли?!

— Ти въобще не ме обичаш! Това вече е прекалено…

— Млъквай! Този човек е голям шанс за нас. Трябва да го използваме много добре!

Веднъж Корхан ги покани в дома си в Йеникьой. Пред самостоятелната двуетажна къща имаше голяма градина.

Клоните на гъстите дървета закриваха почти цялото небе, беше мрачно. Айсел намери градината за неприветлива.

Но домът не беше мрачен. Гледката към морето от долния етаж беше прекрасна. В стаята всичко беше в морскосини тонове. При толкова много синьо, Айсел се почувства като в странна приказка.

И тайнствената жена, която слезе безшумно от горния етаж и дойде при тях, беше много подходяща за атмосферата на тази приказка. Съпругата на Корхан, Гюлгюн, беше известна художничка и самата тя беше интересна не по-малко от картините си. Беше мъничка, слаба и нежна жена с гарвановочерна коса, прибрана на кок на тила й. Излъчваше достойнство и елегантност, от копринения шал на врата си до шикозните обувки с висок ток. Беше много хубава въпреки напредналата си възраст.

Айсел не разбираше какво търси мъжът й в други жени, след като имаше толкова привлекателна съпруга.

Посещението беше смущаващо. Само Тарък правеше усилие да създаде атмосфера и да води някакъв разговор. Личеше си, че си е научил урока предварително. Хвалеше картините на Гюлгюн, споделяше личните си впечатления. Не след дълго успя да привлече вниманието на жената.

Когато и да вдигнеше глава, Айсел срещаше погледа на Корхан. С увисналите клепачи и стотиците бръчки, пъстрите му очи я гледаха с огромна страст.

Когато Гюлгюн поглеждаше мъжа си, в погледа й се виждаше явно презрение. Беше ясно, че нищо не й убягва. И вероятно беше свикнала със сладострастието на съпруга си. Но както стана ясно, все още не беше разкрила ролята на Тарък в тази работа и го изследваше внимателно.

От скъпата уредба в единия ъгъл на хола се чуваше мекият глас на Чет Бейкър[1]. На Тарък сякаш страшно му хареса да води разговори и да наблюдава Босфора с чаша в ръка от този син хол. Лицето му се беше отпуснало така, както когато изпитваше оргазъм, гласът му бе станал по-сладък и от мед.

Тръгнаха си, когато навън се стъмни. Корхан излезе да ги изпрати до градинската врата. Усмихна се на Тарък някак особено. Незнайно защо, тази усмивка разтревожи Айсел.

Докато слизаха по безлюдния склон надолу към крайбрежието, тя дори не поглеждаше към Тарък. Беше ядосана.

— Защо зяпаше така жената на Корхан? — подметна гневно.

Тарък се засмя.

— Той искаше да те изпие с поглед, аз казвам ли ти нещо?

— Не казваш! Нали в това е проблемът!

Тарък се засмя отново, протегна се и я придърпа към себе си. Прегърна я, целуна я по косата. После по лицето, по устните… Целуваше я с нарастваща страст.

Айсел забрави гнева си. Зарови глава в гърдите му.

— Ти и аз… — прошепна Тарък в ухото й. — Може би някога и ние ще имаме такава къща, такива елегантни дрехи. Ако използваме ума си, ще успеем. Разбираш ли?

— Как? — измърмори тя.

— Трябва да се възползваме от шансовете, които ни се предлагат.

— Според теб тази дърта маймуна, която се появи пред нас, добър шанс ли е?

— Човекът е важна личност. Има много широко обкръжение. Може да ми бъде много полезен за работите, които планирам.

— И какво ще правим?

— Утре следобед пак ще дойдеш тук. Корхан ще те чака.

— Без теб ли?

— Да, без мен.

— А жена му? — изпелтечи Айсел.

— Няма да я има. Утре сутрин заминавала за Анкара, а оттам за Италия. За някаква изложба. Щяла да отсъства един месец. Нали преди малко говорихме. Ти не чу ли? Акълът ти винаги лети във въздуха, Айсел!

— Какво… Какво ще правя с онзи мъж?

— Момиче, ти тъпа ли си? Направи така, че да му е хубаво, забавлявай го. За нас е много важно да се сприятелим с него. Не разбираш ли?

Айсел поклати глава. Щеше да заплаче.

— Изобщо ли не ме ревнуваш?

— Дори не мисля дали те ревнувам, или не! Защото не ме интересува! Нито ти си моя стока, нито аз твоя. И със сто мъже да легнеш, за мен няма значение. Ако те обичам, обичам те, ако не те обичам, не те обичам. Дебелата ти глава не го ли разбира? Кога най-сетне ще се освободиш от глупавите си убеждения?

— А ако не искам да ходя?

Лицето му се вкамени.

— С теб сключихме договор, Айсел. Или ще го спазиш, или край. Ако не си съгласна, тръгвай си веднага. Но никога повече не се вясвай пред очите ми. Разбираш ли? Всичко ще свърши.

Главата й клюмна. Разбираше.

— Добре — каза с тих глас. — Ще отида.

— Браво на теб!

* * *

— Най-голямата грешка в живота ми беше, че собственоръчно те предадох на Корхан.

— И аз мисля така — каза жената изморено.

— Как можех да знам, че нещата ще излязат извън контрол?

— Нямаше как.

— Все още ми е интересно какво стана в онзи ден. Никога не си ми разказвала.

— Защото ти никога не ме попита. Наистина… Защо не попита?

— За да не разбера, предполагам. За какво друго? Но сега те питам, ето!

[1] Американски джаз тромпетист и певец (1929–1988). — Б.р. ↑

Двадесет

И навремето беше такъв. Никога не се застояваше до човек, чиято младост е изконсумирана. Сякаш старостта беше чума, сякаш, ако стои до някой старец, веднага ще се зарази…

Айсел тревожно се спря пред градинската врата. Никак не й се искаше да влиза вътре, но знаеше колко ще се ядоса Тарък и разбираше, че нямаше път назад.

Звънна на звънеца и вратата се отвори веднага. Може би старият вълк я чакаше непосредствено зад вратата. Изглеждаше спретнат, зареден и в добро здраве. Под трептящото от чистота маслиненозелено поло се открояваха здравите му гръдни мускули.

— Ела — каза на Айсел. Подаде й ръка. Наоколо се разнесе лек аромат на парфюм…

— Да ти предложа ли чаша чай?

— Да — каза Айсел, докато се наместваше на стола, на който седеше предишната вечер. Беше смутена, сякаш е на медицински преглед. Ядосваше се на себе си, че е толкова изплашена.

Корхан се върна с две чаши чай и седна срещу момичето. Заби поглед в нея и я загледа страстно.

— Защо ме гледаш така?

— Много съм впечатлен от теб, Айсел.

— Защо?

— Наистина ли не знаеш причината?

— Не.

— Ела да ти покажа! — Изправи се и протегна ръка към нея.

— Какво?

— Ела!

— Не, не! Тук ми е добре.

— Скъпа, не се плаши! Няма да те изям!

Заведе я в малка стая. Мрачна стая в задната част на апартамента, място, в което рядко влизаше дневна светлина. Имаше едно двойно легло, едно голямо огледало и кресло, което изглеждаше удобно. И два реда книги на полица на стената.

Айсел потръпна. Погледна мъжа учудено. Какво, мисли си да я хвърли в леглото ей така, без да каже и дума?

Мъжът придърпа Айсел пред огледалото.

— Погледни се! — каза. — А после погледни мен!

Беше застанал малко зад нея.

— Погледни лицата ни! Не виждаш ли приликите?

Айсел погледна. Видя малкото си лице и разрошените си коси. Мъжът беше висок, тя не стигаше дори до раменете му. Наблюдаваше подпухналите му и провиснали клепачи, зеленикавокафявите му очи, които пламтяха, все едно бяха на двайсетгодишен младеж, силно извитите му устни, леко големите уши, светлата чуплива коса.

— Аз не виждам никаква прилика — измърмори.

— Защото не знаеш да гледаш. А аз още първия път, когато те видях на улицата, забелязах колко много си приличаме. Лицето ти не е за този свят, то е далечно, благородно, смущаващо. Лице на същество, дошло от друг свят, от друга слънчева система.

Прегърна я силно.

— Боже, голям късмет е, че те срещнах!

Айсел промърмори, сякаш насън.

— И Тарък ми говори така. Казва, че не съм от този свят. — Айсел се измъкна от прегръдката му, отдалечи се и го погледна подигравателно. — Такива странни неща ли говорите на всяко момиче, което водите в дома си?

Мъжът се засмя студено.

— Може и да се учудиш, но не водя никого в този дом. Момичетата сами ме преследват под предлог, че ми искат автограф. След това ме молят да флиртуват с мен. Аз съм привлекателен мъж, виждаш.

— Тоест казвате, че ще тичат след вас дори ако не сте известен писател, така ли?

Мъжът се засмя звучно като дете.

— Да ти покажа ли и кабинета си?

— Да.

— Ела тогава.

Качиха се на горния етаж по дървена стълба. Докато се изкачваха, влязоха в мансардна стая с триъгълен покрив, издаден към морето. Беше светла, покрита от край до край с дърво. През малкия прозорец се виждаше Босфора. Стаята миришеше на тамян и тютюн от лула.

В най-отдалечения от прозореца ъгъл имаше огромно бюро, а библиотеката заемаше цяла една стена.

Айсел леко докосна нещата върху бюрото. Няколко различни по размер лули, торби с тютюн, тънки пури, купища бяла хартия, най-различни моливи, чаши, сухи треви и цветя…

— Вие сте много щастлив мъж, нали?

Въпросът излезе от устата й просто така, без да се замисли.

Корхан се засмя.

— Това пък откъде ти хрумна?

— От тази стая. В нея има щастие. На това бюро пишете с желание и страст. Мога да го почувствам. Но за мен е странно. Мислех, че писането е болезнен процес.

— Така е, болезнен е.

— Но тази стая… Спокойствието в нея…

— Невинаги я е имало. С жена ми трябваше да водим голяма борба, за да стигнем до този покой. И ние имахме трудни дни, преживяхме много лишения. Денем работех в една банка, водех тежък чиновнически живот. Само вечер можех да отделям време за писане.

Айсел хвърли поглед върху разпилените листове на бюрото.

— Какво пишете? Нов роман ли? На каква тема?

— На писател не се задават такива въпроси!

— Защо?

— Защото в романите не се разказва само за едно нещо. Всичко, което е в живота, присъства в романа. — И добави с различен тон. — И любовта, разбира се.

Когато стана дума за любов, Айсел отново се почувства неудобно. Отдалечи се от мъжа.

— Ти си първосигнална — каза Корхан.

— Такава ли съм?

— Да. Да не би да не спите с Тарък?

Айсел тръсна рамене.

— Спим.

— А с мен ще легнеш ли?

— Не!

— Защо?

— Защото към вас нямам никакви чувства.

— Какво очакваш да почувстваш?

— Не знам.

— Но аз много те желая. Млада си. Толкова млада, че… Ах, дали го забелязваш? Оценяваш ли се?

— Не вярвам. В повечето случаи искам да умра и да се отърва от този безсмислен живот.

На лицето му се появи неприятна усмивка. Дръпна момичето към себе си, прегърна го.

— Дете! — каза. — Ти си дете!

Да подпре глава на гърдите на този мъж, за Айсел беше странно преживяване. Не се почувства уверена, точно обратното, изплаши се. Гърдите му бяха кокалести. Избута го лекичко и се отдалечи. Корхан изглеждаше нещастен.

— Има още едно нещо, което искам да ти покажа.

Извади свитък с рисунки от долния шкаф на бюрото.

Разстла ги на бюрото. На всички имаше вагини. Женски полови органи, рисувани от различна гледна точка. Някои с молив, други с гваш…

— Как са? Какво ще кажеш за картините ми?

Айсел гледаше пръснатите върху бюрото рисунки на вагини, без да мигне с очи. Всички бяха различни.

— Тези… Модели ли сте използвали, за да ги нарисувате?

— Разбира се. За това нямам никакви проблеми. Ти искаш ли да ми позираш?

— Не!

Мъжът се засмя. Седна на работния си стол, дръпна Айсел за ръката и я сложи да седне в скута му. Прегърна я здраво през кръста. Айсел усещаше как под дупето й мъжът се съживява, как нещото му нараства.

— Не може! — измърмори и бързо се изплъзна от мъжа.

— Защо? — той я държеше за ръката и не я пускаше.

— Вие сте много възрастен. Не мога да спя с вас!

За миг мъжът замръзна, за много кратък миг. След това се отпусна. Засмя се леко, с наслада.

— Не съм чак толкова стар.

— Стар сте!

— Ах, какво дете си ти! Казвам ти, че съм влюбен в теб, а ти какво ми говориш?!

— Каква любов? Нали ви казах, че нямам никакви чувства към вас!

— Виж, обиждаш ме. А и от какво се притесняваш? От Тарък ли? Нали той сам те изпрати тук?

Издърпа ръката си от неговата и отиде до прозореца. Облегна се с гръб на стъклото. Погледна мъжа така, сякаш му се извиняваше.

— Не мога! Разберете ме, не мога!

Мъжът изстена.

— Много те желая, Айсел… Ела при мен!

— Не мога!

— Скъпа… Моля те… Искам да те целуна поне веднъж… Само да те целуна!

Мрънкаше като дете. Айсел почувства в себе си особена сила.

— Не мога — каза още веднъж решително.

— Добре — простена мъжът — не идвай при мен, добре. Съблечи си ризата. Ще направиш ли поне това? Ще ми позволиш ли да те наблюдавам?

Айсел размисли над предложението. Защо да не го направи? Ако откажеше и това, щеше да ядоса Тарък. А тя никак не искаше това.

Започна да разкопчава ризата си, като не изпускаше от очи мъжа, който се гърчеше като червей на стола. Поколеба се за малко и след това я свали. Човекът издаде дълбоко стенание. Махна и сутиена си. Свали презрамките и остана така, сякаш е модел, който позира гол.

Корхан се беше свил на креслото, едната му ръка се беше плъзнала в панталоните. Очите му бяха приковани в гърдите й. Лицето му променяше изражението си, ставаше все по-червено и сякаш се подуваше. След няколко минути се изпразни, като трепереше и се тресеше.

Облегна глава на креслото, пое дълбоко въздух, леко се прокашля.

Айсел се уплаши, че човекът ще направи инфаркт и ще умре.

Той се усмихна, сякаш беше разбрал мислите й.

— По-силен съм, отколкото предполагаш — каза подигравателно.

Айсел бързо облече сутиена и ризата. Лицето й беше почервеняло.

— Трябва да си тръгвам — измърмори.

— Недей! — каза мъжът. — Ако искаш, ще отидем да хапнем някъде или пък ще пийнем нещо в някой бар.

Айсел се замисли над това предложение. Странно, но не искаше да избяга веднага от този дом. Знаеше, че ако си тръгне, ще се почувства зле заради случилото се преди малко.

Корхан забеляза нерешителността на момичето и стана от стола с пъргавина, изненадваща за възрастта му.

— Изчакай ме тук — каза. — Преобличам се и идвам веднага.

Разхождаха се цяла нощ. Не остана и бар по Босфора и на Таксим, в който да не влязат. Корхан знаеше всички джаз — барове под и над земята. Влачеше момичето след себе си, влизаше и излизаше от разни места с неизчерпаема енергия. Там, където отидеха, срещаха доста известни лица. Филмови режисьори, актьори, театрали, писатели, поети, бизнесмени, които си падат по бохемския живот. Корхан се поздравяваше с всички. Запознаваше Айсел с тях и се държеше с нея така, сякаш му беше любовница. В началото тя се ядосваше, но после реши да не му обръща внимание. След странното нещо, което се случи между тях, може пък и да бяха станали нещо като гаджета.

Дори Корхан вече не й се струваше толкова противен. А всъщност беше противен. Когато и да отвореше уста, говореше само за новия си роман. Нищо друго и никой не го интересуваше. И земята да гореше, нямаше да му пука. Само романът! Въпреки това се отнасяха с уважение към него, значи го бяха приели такъв, какъвто е.

Най-после се метнаха в едно такси и се върнаха в къщата в Йеникьой. Часът беше почти три сутринта.

Когато влязоха вътре, Корхан поиска да прегърне Айсел. Тя веднага се отдръпна.

— Нищо не се е променило.

Мъжът въздъхна разочаровано.

— Поне ще легнеш ли до мен? Ще спим заедно.

— Не.

— Голям си инат.

— Може би.

— Добре, къде искаш да спиш?

— Не знам. Където вие прецените…

Мъжът я отведе в стаята с огледалото, където бяха влезли през деня. След това се качи на горния етаж. Върна се с чаршаф, възглавница и завивка.

Заедно оправиха леглото. Гледаше Айсел като хрисимо куче, докато й пожелаваше лека нощ. Сякаш ако видеше и най-малката усмивка, щеше да изплези език и шумно да оближе ръцете й.

В същото време Айсел беше много далечна, студена. Мъжът излезе от стаята с нежелание. Тя го чу как се качва на горния етаж. Съблече се и влезе в леглото. Повъртя се малко, сгърчи се и тъкмо когато щеше да се предаде на съня, видя лицето на Корхан на светлината от коридора. Беше пред вратата. Не се учуди много, но се притесни.

— Какво има? — попита тя.

— Искам да легна до теб — каза мъжът с треперещ глас.

— Казах, че не искам.

— Чуй, Айсел…

Приближи се до леглото с поривисти крачки и коленичи. Сега лицето му беше до нейното. Айсел внимателно погледна дълбоките бръчки, които приличаха на кратери на някоя планета. Мъжът като че ли усети това и изстена ядосано. След това протегна сухата си ръка и започна да гали врата й.

— Не спирам да мисля за теб.

— По-добре е да спрете.

— Защо си толкова жестока?

— Не съм жестока. И не позирам. Само… Не изпитвам никакви чувства към вас. В противен случай щях да спя с вас.

Това си беше чисто предизвикателство. Мъжът отново изстена. След това доближи уста до ухото й.

— За едно младо момиче животът е труден — прошепна. — С годините ще става все по-труден. Трябва да имаш подходящи любовници.

— Тоест като вас ли?

— Да. А когато му дойде времето, трябва да се омъжиш подходящо.

Айсел се засмя студено.

— Изненадана съм, че чувам тези клишета от вас.

— Такава е истината — каза Корхан. — Това са думи на човек, който е живял дълго на този свят. Тарък е добър младеж. Умен и смел. Но не е подходящ за теб. Разбираш ли?

Айсел не можа да отговори, само преглътна. Трябваше да избухне, но дори не се ядоса.

Корхан се наведе и я целуна по устата. Устните му бяха твърди като черупка. Айсел се стегна.

Мъжът безнадеждно поклати глава.

— Глупаво дете! Де да можех да ти обясня, че… Ох, няма смисъл. Отивам в кабинета си. Трябва да пиша. За тази нощ и за теб. За студенината ти, за отчаянието, за това, че си дете…

Изправи се на дългите си крака, изгледа я за кратко със замислените си очи, след това излезе от стаята.

Айсел не можа да заспи. Беше се разсънила. Съзнанието й беше препълнено с картини от напрегнатия ден. Беше неспокойна. Усещаше миризмата на Тарък в стаята. Отново я обзе същото глупаво съмнение. Сякаш Тарък беше магьосник, в този момент беше в стаята и бе изслушал думите на Корхан с болезнена усмивка на уста. А сега я наблюдаваше и се чудеше какво ли ще направи тя.

След това чу саркастичния му смях. Звукът беше толкова реален, че цялото й тяло настръхна. Скочи стремглаво от леглото и запали лампата. Огледа цялата стая. Разбира се, че беше сама, нямаше никой. Какво си въобразяваше? Че Тарък се е скрил под леглото ли?

Нервите й бяха разстроени, трепереше като лист. Качи се на горния етаж, като прескачаше по две-три стъпала. Нахлу в кабинета, без дори да почука на вратата. Корхан седеше на бюрото и пишеше нещо. В ръката си държеше тънка пура, а пред него имаше чаша червено вино.

С изненада погледна треперещото момиче на вратата.

— Какво ти е?

Айсел не отговори.

— Ела при мен!

Тя се приближи до мъжа и застана пред него. Той я придърпа, сложи я в скута си и опря главата й на гърдите си.

— Страхувам се — прошепна Айсел. Беше ужасена.

— Кошмар ли сънува?

— Вероятно.

— Успокой се малко! Изпий това вино — подаде чашата си на момичето.

Айсел я изпи на екс. Виното я прогори, но се почувства по-добре.

— Написах нещо, свързано с теб. Искаш ли да ти го прочета?

Мъжът дръпна един от горните листове и зачете това, което беше написал последно. Айсел слушаше написаното от него от собствения му глас и това я накара да се почувства особено спокойна. Облегна глава на съсухреното му рамо и се заслуша.

Корхан чете дълго. Гласът му звучеше като приспивна песничка. Айсел дори не се опитваше да схваща смисъла на думите, слушаше само музиката.

* * *

— Класическа ситуация. Стар мъж и младо момиче. Дядката хем се прави на баща, хем чука момичето. И по някакъв застрашителен начин усеща удоволствие, защото това има вкус на кръвосмешение. И за момичето е същото. Да намери в един мъж едновременно бащинска нежност и чукане…

— Не съм спала с него — каза жената с равен глас.

— Сигурно не очакваш да повярвам на това. Бяхте заедно месеци наред.

— Дори няколко години — добави жената. — Продължих да се виждам с него и след като те напуснах. Но никога не преспахме. Ако го бях направила, веднага щеше да се отегчи от мен. Бях му интересна, докато го отблъсквах. Не исках да му омръзна, защото след онази нощ бях започнала да харесвам приятелството му. Забавляваше ме, водеше ме на различни места, запознаваше ме с интересни хора. С него като че ли се отърсвах от депресията, в която бях изпаднала, чувствах се силна.

— Казваш, че изобщо не ти се е нахвърлил? И очакваш да ти повярвам?

— Не разбираш! А е редно да разбереш. На него не му пукаше коя съм аз и каква жена съм. Какво значение можеше да има едно обикновено момиче за мъж, който се е влюбвал в хиляди жени и се е чукал със стотици? Това, което му предлагах, беше нещо различно и затова не можеше да се откаже от мен. Карах го да усеща болката на любовта. Това беше една игра. И двамата знаехме, че е игра, и я играехме с радост. Той беше в ролята на страстно влюбения старец, а аз на жестокото и лекомислено младо момиче, което не приема чувствата му. А всъщност нито той беше нещастен старец, нито аз бях жестоко и вятърничаво момиче.

— И какво толкова те привличаше в неговото приятелство?

— Той беше щастлив мъж. Егоистичен, но спокоен като всички егоисти. Много добре знаеше как да извлече удоволствие от живота.

— Романите му са много странни. Уж говори за нещата от живота, майсторски реди една до друга най-хубавите думи, прави помпозни изречения, но това, което излиза накрая, е лишено от всякакъв смисъл. Романите му са като майсторски репродукции на картини на известен художник. Естетично издържани, но без дух. След известно време забелязваш, че проблемът му са само думите. И на мен, и на теб той гледаше като на думи, извън значимостта на думите ние не съществувахме за него. Нямаше ни. И ще стигна още по-далече, за него целият свят беше място, създадено за романите му, просто един филм. Всичко беше декор. Хората, птиците, небето, слънцето, звездите. Единствената цел на всемира беше да вдъхновява писателя. Корхан коментираше чувствата на хората от своя гледна точка, живееше според себе си. Не знаеше какво означават състраданието, обичта, копнежът. Веднъж му казах какво мисля. Докато ме слушаше, едва не получи оргазъм. Дори повече, гледаше ме с надеждата да стана още по-подробен. Предполагам, че изживяваше удоволствието да бъде разбран поне веднъж в живота си от някой друг.

— Гледаше на жените като на ходещи вагини. И аз не означавах друго за него.

— Виждала ли си го в последно време?

— Да. Миналата година го срещнах на Таксим. Бяха минали години от последната ни среща. Беше станал съсухрен старец. В началото не ме позна. След това лека-полека му просветна, в очите му проблесна някаква искра. Колко се радвам, измърмори. Но след това погледът му охладня. Остаряла си, каза, сякаш старостта е голямо престъпление. Да, отговорих, и се усмихнах предизвикателно. Сбръчка лице с отвращение, мразя старостта, каза. Боже мой, толкова беше гадно да чуеш това от един грохнал старец! Все едно не виждаше самия себе си. Гледаше ме с лека злоба. Сякаш ми казваше: Преди години ми каза, че съм стар, виж сега, най-накрая и ти си остаряла. На всичкото отгоре аз все още съм на крака, все още съм изправен. След няколко минути бързо си тръгна. И навремето беше такъв. Никога не се застояваше до човек, чиято младост е изконсумирана. Сякаш старостта беше чума, сякаш, ако стои до някой старец, веднага ще се зарази…

Двадесет и едно

Клоуни и палячовци! Аз споделях една и съща съдба с тях.

Съществуването на Корхан беше започнало да оказва сериозно влияние върху живота на Айсел. След онази нощ бяха сложени основите на едно странно, но дълбоко приятелство между тях. Като че ли Айсел най-сетне беше намерила фигурата на разбрания и заинтересован баща, чиято липса беше чувствала през целия си живот. Освен това беше открила, че Корхан не е толкова интровертен човек, за какъвто го мислеше. Той можеше да бъде доста забавен, когато пожелаеше.

Вече не включваха често Тарък в нощните си разходки. Идеята беше на Корхан.

— И без това го виждам в книжарницата на Джезми по всяко време. Вечерите искам да съм само с теб. А и когато Тарък е с нас, ти се държиш особено, сякаш седиш на тръни. Ставаш лоша с мен. Когато го няма, не си такава. Сладка си като малко момиченце.

В Корхан най-много харесваше това, че никога не я насилваше да спи с него. Да, непрекъснато и без да му омръзва показваше желанието си, но знаеше как да се оттегли търпеливо, когато получеше отказ.

Понякога, когато водеше Айсел в дома си, искаше от нея да се съблече. Навеждаше глава като дете и казваше:

— Поне от това не ме лишавай.

Айсел се събличаше. Сядаше в отдалечен ъгъл на стаята и му позволяваше да я наблюдава или да я рисува.

И Корхан играеше ролята на страстно влюбен много добре! Беше научил къде живее Айсел. Понякога тя излизаше от къщи и го виждаше в началото на улицата, кацнал върху някоя градинска ограда. С малък букет в ръце.

— Не издържам без да те виждам — казваше й.

В такива моменти той се вълнуваше като юноша, очите му заблестяваха.

Веднъж, след един спор, който проведоха на улицата, той коленичи пред Айсел и й се извини за всичко, като я гледаше объркано. А друг път, пак насред улицата, се задави от плач.

— Ти ме отхвърляш и това ме убива — не спираше да повтаря със сподавен глас.

Айсел знаеше, че всичко беше игра. От Корхан би излязъл много добър актьор. Щеше да му отива повече, отколкото писането. Защото човекът живееше само когато играеше. Айсел се включваше в играта и го насърчаваше, защото и самата тя се забавляваше. След изгарящата, разрушителна и опасна любов, която преживя с Тарък, връзката й с Корхан беше като лечебен мехлем.

Освен това не му омръзваше и не спираше да й говори, че трябва да се раздели с Тарък. Той не е подходящ за теб — казваше й на инат. И вероятно за да се случи тази раздяла по-бързо, настояваше Айсел да започне работа.

Веднъж бяха на бар и той запозна Айсел с един свой приятел архитект. Мъжът на средна възраст се казваше Алп и имаше нужда от асистентка. Изглежда, Айсел му хареса. И ето как тя започна работа в бюрото му в квартал „Мачка“.

Когато започна работа, животът на Айсел доста се промени. Вече нямаше нито време, нито желание да изживява депресия. Дните й бяха заети. Денем беше в офиса, а повечето вечери прекарваше с Корхан. Ходеха на кино, театър, балет, концерти.

Животът й, за добро или зло, беше влязъл в някакъв ред. Планираше да спести малко пари и да си наеме квартира. Тогава щеше да се отърве от Мюзейен и най-важното, с Тарък можеха да бъдат заедно, когато пожелаеха.

Щяха да се любят, колкото искат, без страх, без да трябва да шепнат. Щяха да вдигат шум на воля. Да си готвят заедно, да се изтягат на креслото и да гледат телевизия. Щяха да правят един куп прости неща, които до този момент не са могли да правят поради липса на дом.

Тази мечта я правеше щастлива, но един лукав въпрос, забит дълбоко в съзнанието й, не й даваше мира. Ако си има собствен дом, дали наистина иска да живее с Тарък? Мислеше за отговора на този въпрос, главата й се пръскаше и започваше да й се струва, че всъщност не иска. Да си с Тарък, означаваше да страдаш, да ревнуваш, да плачеш. С него никоя жена не може да има сигурна връзка и да живее спокойно. А Айсел, както повечето жени, искаше да вярва на мъжа, с когото е.

Въпреки това все още не беше достатъчно силна да се раздели с Тарък. Още малко, казваше си. Нека продължи така още малко, после ще мислим за другото…

Тарък не беше глупак и забелязваше какво се случва. Вечер, когато отидеше в „Избата“, вече не виждаше Айсел. Виждаха се само веднъж в седмицата, даже на десет дни. А Айсел беше започнала работа и сякаш все повече се отдалечаваше от него. Тарък тайно се гневеше на това. Знаеше, че промяната в момичето е свързана с Корхан, но не можеше да разбере какво точно се случва.

Никога не задаваше въпроси на Айсел. Защото, ако пита, можеше да бъде разбран погрешно. Ще реши, че я ревнува, и ще се вземе много на сериозно.

Да, искаше да разбере дали тя спи с Корхан, но това беше чисто любопитство. Той искаше тя сама да дойде и да сподели с него всичко, което преживява. Но Айсел не говореше, не споделяше нищо.

И така, Тарък се вкисваше все повече и повече и често нападаше Айсел с намеци. „Защо не ми казваш къде си миткала снощи? Когато ходите някъде с Корхан, защо не викате и мен? Или вече нямате нужда от мен, рожбичко? Така ли е?“

На всичкото отгоре и работата му не вървеше добре. Както винаги.

Дълго след това, една нощ, когато отидоха да пийнат при интелектуалците, той каза на момичето:

— Ти ще платиш сметката, хубавице, тази вечер нямам кинти.

— Добре — отвърна Айсел, без да обръща внимание. След няколко минути го попита с подозрение: — Тарък, как върви работата ти?

— Е… Да кажем, не много добре. Ихсан се отказа да влага пари в работата по организациите. А аз дори бях намерил хубав офис до Тунела. Когато той се отказа, Джезми взе да мрънка. Все пита колко пари ще вложа аз. От месеци го лъжа, че имам един апартамент и се опитвам да го продам, да изчака малко. Взе да нервничи. Къде бил този апартамент, искал да ми помогне с продажбата. С две думи, затънах до гуша в лайна.

— Да не беше лъгал хората толкова много, това…

Погледна я ядосано.

— Глупости! Какво щях да правя, ако не лъжа? Да не мислиш, че ако бях казал истината, щях да мога да се доближа до тях? Джезми ме взе на работа, защото го измамих!

— И какво се получава? Истината пак ще излезе наяве! Колко още можеш да криеш?

— Трябва да намеря пари отнякъде! По дяволите! — избухна мъжът.

— Защо не поискаш от Етхем?

— Той няма толкова много пари. Освен това е много стиснат.

После изгледа момичето странно.

— Корхан Сьонмез може да ни помогне. Има кинти в изобилие. Но в никакъв случай не трябва да разбира, че ги искам аз! Ще ги поискаш от твое име. Измисли нещо и…

— Стига глупости! Не мога да искам пари от него!

— Не можела да иска! Глупачка! От колко време се влачиш с него, за нищо ли?

— Аз да не съм проститутка?

— Поне проститутка да беше!

За пръв път… За пръв път нещо вътре в Айсел се скъса, счупи се, разпиля се. За пръв път погледна Тарък не със заслепените си от страст очи, а с очите на някой непознат. Срещу себе си видя един нещастник, изпаднал в паника. Изплашен нещастник с очи, потънали в омраза. Един странен, беден мъж, който носи демодирано палто. Мъж с поглед на луд, мъж, чието тяло, от върха на пръстите на краката до космите на косата, е обзето от безсмислен гняв…

Тарък като че ли усети мислите й. Лицето му помръкна.

— Извинявай — промърмори. — Държа се като говедо!

Протегна се, хвана ръката й и я поднесе към устните си.

— Тези дни съм превъртял, Айсел. А ти никак не ми помагаш.

Айсел ядосано дръпна ръката си.

— Трябва ли да измъкна пари от Корхан, за да ти помогна? Или да сложа миша отрова в питието на леля си? Не се ли чуваш какви глупости говориш?

От очите му пламна черен огън, гласът му затрепери.

— Да, права си, говоря глупости! Разбира се, ние не можем да направим такива неща! Не можем, защото сме малки хора! Ако не бяхме малки хора, нямаше да се страхуваме нито да убиваме, нито да правим големи обири! Смелостта щеше да е безгранична! Щяхме да играем на едро и да печелим много! Или пък да губим много. Каква е разликата? Ако важното е да се живее нашироко…

Облегна се назад на стола и се опита да овладее гнева, с който погледна Айсел.

— Ти не ми действаш добре, момиче — измърмори. — Уж заедно щяхме да правим големи неща… А твоят проблем е бил да си създадеш малък и сигурен живот. Намерила си си някаква шибана работа, хванала си се с някаква пародия на писател и си почнала да ме гледаш отвисоко ли? Махай се! Нямам нужда от теб!

Ядосано захвърли на масата салфетката, с която беше изтрил устата си, стана от мястото си и си тръгна.

Ирфан се приближи до масата под предлог, че ще отсервира.

— Ех, момиче, от колко време все не можете да се разберете! Все се карате, все се карате! Какъв ви е проблемът? — промърмори полунашега, полусериозно.

Първоначално Айсел почувства душевен комфорт. Колко хубаво, Тарък си беше тръгнал! Отърва се от него! Повече нямаше да го потърси, свърши се! Но после онази изгаряща страст пропълзя вътре в нея като змия и душата й започна да гори. Не! Не можеше без Тарък! Все още не!

Плати сметката и изхвърча от кръчмата. Затича се към булеварда. Догони Тарък, преди да е стигнал до площада. Каза му: „Обичам те!“, хвърли се в ръцете му и не спря да целува лицето му. То и очите му бяха съвсем мокри. Разбра, че мъжът е плакал, и много се изненада. Изтри сълзите му с болка в сърцето.

Не плачи! — каза. — Не издържам да те гледам разплакан!

Хванаха се за ръце и тръгнаха към спирката. Качиха се на обичайния автобус и седнаха на седалките най-отзад.

— Много ми липсваш — промърмори Айсел и се доближи до него. — Как можахме да издържим разделени толкова дълго? Какво се случи с нас?

— Не знам — каза мъжът, придърпа момичето към себе си и го притисна към гърдите си.

Рейсът дрънкаше и се носеше в тъмнината. Не говореха. Само от време на време си хвърляха тайни погледи. Очите на Тарък бяха кървавочервени. По едно време леко погали лицето на момичето.

— Аз какъв съм ти, кажи ми, Айсел? — прошепна с измъчен глас.

— Какъв си ми?

— Ти ще кажеш!

— Гадже.

— Друго?

— Друго?… Не знам.

— Наведи се към ухото ми, кажи: „Ти си ми съпруг“.

— Какво?!

— Прави, каквото ти казвам.

В първия момент Айсел се поколеба, но след това се наведе към мъжа и прошепна:

— Съпруг си ми.

Очите на Тарък се насълзиха.

— Какво ти е, Тарък? — измърмори тя. Беше започнала да се страхува.

— Аз загубих играта… Работата ми скоро ще свърши. — Облегна глава на рамото й, затвори очи и въздъхна дълбоко. — Каквото и да стане с нас, не забравяй едно, ти си моята съпруга. Дори никога да не се оженим, ти си ми съпруга. Никога не го забравяй!

След две седмици се случи очакваното. След един ужасен скандал Тарък стана и напусна книжарницата на Джезми. Всичко беше приключило.

Чувстваше се уморен, наранен и отчаян. А на всичкото отгоре беше адски гневен! В душата му вреше казан. Мислеше как месеци наред полагаше отчаяни усилия, болеше го за труда, който отиде на вятъра. Едвам се сдържаше да не потроши нещо. Лицето му почервеняваше, щом се сетеше какъв маскарад правеше, за да сервилничи на хората. Стискаше юмруци, искаше му се да изкрещи към небето: Аз съм клоун! Проклинаше всички, баща си, майка си, старите приятели от процеса, мъчителите си, всички богаташи, интелектуалците, Джезми, Ихсан. Дори Етхем! Всички, всеки беше враг.

Не знаеше само каква е Айсел. Приятел ли беше, или пък лукав неприятел? Или още по-лошо, дали не беше жена, която изобщо не се интересуваше от Тарък?

На този етап, когато отново започваше от нулата, виждаше, че в живота му не е останало нищо друго, освен Айсел. И в душата му нарастваше огромен страх. А ако и тя си отиде? И без това, човек пропадне ли веднъж, всичко се струпва едно върху друго, нали?

В последно време се държа много глупаво. Не трябваше да пренебрегва Айсел толкова.

Почувства дълбоко угризение. Трябваше да поправи всичко, което беше разрушил, да компенсира грешките си. Не можеше да си представи в този момент да понесе още един удар, нямаше да го позволи.

Краката сами го отведоха в Кабаташ. Информацията не беше ли най-силното оръжие? Правилният път е винаги да е с една крачка пред Айсел, да научи за нея възможно най-много. Щом е така, можеше да започне с прочутата й леля.

Влезе в блока, в който Айсел живееше с леля си. Докато минаваше пред пощенските кутии, видя, че в кутията на Мюзейен Челик има няколко плика. За Айсел ли бяха? Опита се да ги вземе, но пръстите му не влязоха вътре. Извади дебела тел от джоба си и натисна халтавата ключалка. Поразбута я малко и я отвори. Взе пликовете. Не, нито един не беше за Айсел. Върна ги обратно в пощенската кутия.

Слезе в сутерена.

Спря пред апартамент номер две. Първо се поколеба, после натисна звънеца. Докато чакаше да му отворят, пооправи яката и шалчето си.

— Кой е? — Отвътре се чу застарял женски глас.

— Търся някого, госпожо — отговори изключително любезно.

Вратата се отвори. На прага се появи Мюзейен с ролки на главата, с лимоненожълт пеньоар, с цигара Ева между пръстите и с пантофи с помпони на краката.

Погледна Тарък с любопитство.

— Това ли е домът на Гюнер Тамер? — попита той.

— Гюнер Тамер ли? Той пък кой е?

— Не живее ли в този апартамент?

— Не в този апартамент, в целия блок няма такова име, синко.

— Боже мой, явно съм сгрешил блока! Извинете ме.

Обърна се и се запъти към стълбите.

Чу студения глас на жената.

— А вие кой номер търсите?

Погледна я усмихнато.

— Не се притеснявайте, сам ще намеря адреса.

Излезе навън и подсвирна с уста. Жената беше истинско бедствие! От този тип жени, които трябваше да отидат на онзи свят с помощта на миша отрова. Значи това била лелята на Айсел, ха! Усмихна се сам на себе си.

След това усмивката му лека-полека изчезна. Какво щеше да прави сега? Чувстваше се много изморен. Какъв беше смисълът да се гърчи толкова за живот, който не струва нищо? Дали да не опита по прекия път… Например да се ожени за Айсел и да заживеят в този апартамент… Айсел дали ще иска да се омъжи? Струваше си да опита. Добре, а щеше ли да може да убеди лелята? Знаеше много добър начин за това, но Айсел най-вероятно щеше да се възпротиви. Стана му смешно.

Трябваше да намери Айсел. Ако поговори малко с нея, вероятно щеше да се поуспокои. Ще й разкаже за скандала с Джезми, защото, ако не си излееше душата, щеше да се пръсне.

Метна се в една маршрутка и отиде в „Мачка“. Знаеше офиса, в който работеше Айсел, няколко пъти бяха ходили заедно дотам от Таксим. Точно когато приближи офиса, видя, че Айсел идва. За миг се зарадва, но настроението му бързо изчезна. Защото тя не беше сама. Беше с онзи висок архитект, колегата й. Тоест с мъжа на име Алп, с когото я запозна копелето Корхан.

Влезе в едно кафене, застана зад прозореца и гледаше как преминават. Айсел не беше обичайната Айсел, незнайно защо я възприе по различен начин. Докато вървеше, дългото й черно палто дръзко се разтваряше и затваряше. Черните й дълги ботуши бяха елегантни. За пръв път виждаше тези ботуши. Значи имаше дрехи и обувки, които не носеше, когато беше с Тарък, по-точно, не благоволяваше да облича. Или пък ги е купила наскоро. Май беше направила нещо и с косата си, не изглеждаше както обикновено.

Усети прилив на ревност. Не на класическа ревност от любов. Това беше нещо много по-дълбоко. Айсел беше учила в университет, така или иначе, имаше дом, в който да живее, леля й беше модерна жена, въпреки че се обличаше като курва, вече си имаше работа и печелеше пари. Още повече, Айсел винаги щеше да има работа. Защото беше архитект. Истински архитект. Държавата й беше дала диплома. А на Тарък тази държава не даваше нищо. Точно обратното, опитваше се да го премахне, да го смачка, да го свали от обръщение.

Погледна още веднъж Айсел, която вече се бе отдалечила. На устата му беше замръзнала озъбена, тъжна усмивка. Когато се запознаха, Айсел беше объркана дотолкова, че не забелязваше нито себе си, нито какво притежава. Беше една глупава млада жена, сърдита на живота, задето един сополивец я бил отхвърлил. Тарък я научи да прави секс, но не я научи да познава тялото си. Научи я, че съществуват и други мъже. И да… За жалост допусна най-голямата грешка в живота си, като я запозна с Корхан. Много подцени стария вълк. Корхан спечели Айсел с търпение и добрина и започна да я отдалечава от Тарък. И ето, тя се бе променила пред очите на Тарък. Преди година това момиче не вървеше толкова самоуверено. Беше малка нещастна мушичка, която се боеше от всичко, дори от собствената си сянка, търсеше място, където да се залепи и да остане.

Той беше този, който я направи красива жена! Но какво щеше да получи в замяна? Как щеше да му се отблагодари Айсел? Като го напусне ли? Стисна юмруци. Прииска му се да изтича след нея, да я хване, да я раздруса и да й изкрещи: „Ти не можеш да ме напуснеш, това мога да направя единствено аз! Аз! Аз!“.

Опита се да се отпусне. Губеше контрол. Това беше лошо. А и не избързваше ли да се плаши? Все още имаше голямо влияние над Айсел. Ако сега реши да я зареже, тя пак ще тича след него със сълзи в очите. Нали само предишната нощ плака в ръцете му като малко дете? А и кой друг мъж може да я направи толкова щастлива? Той познаваше всеки сантиметър от тялото й, от какво се възбужда, всичко.

Поуспокои се малко. Изяде един сандвич. Плати сметката с последните си дребни монети и излезе.

Тръгна към Таксим, но се наложи да се върне. Настроението му се разваляше все повече и повече. Реши да се отбие до „Избата“. Може би щеше да намери някой, който ще го почерпи една бира.

В „Избата“ нямаше много хора. Все пак беше рано. Почувства, че Етхем много му липсва. Колко хубави бяха онези бохемски дни, в които движеха заедно! Много жалко, че никога повече нямаше да изживеят такива. Фюсун беше родила преди три седмици. Щастливата двойка си имаше момиче. Обади се на Етхем след раждането, наложи му се да изслуша цялата родилна сага, която Етхем му разказа с весел и приповдигнат тон. На Тарък му се доповръща от това щастие, от това вълнение. Всеки можеше да падне в капана на женитбата и децата, но Етхем не биваше да го прави. Никак не му прилягаше. Никак!

Джем Хади беше в бара, подреждаше чаши и шишета. На бара нямаше никакви клиенти. У Тарък се пробуди някакво гадно чувство. Запъти се натам. Седна на един бар — стол и поръча бира. След това придоби предизвикателна физиономия и започна да наблюдава Джем.

Той му побутна чашата с бира и изръмжа:

— Какво има? Какво зяпаш?

— Нищо.

— Как така нищо, бе? Зяпаш ме!

— Домилял си ми… Сигурно затова те гледам.

— Майната ти!

Тарък се засмя. Преполови бирата си на един дъх. Искаше му се да ядоса този тъпак Джем, но пък моментът беше добра възможност да научи нещо за Айсел.

— Кажи, Джем… В добри отношения ли бяхте с Айсел?

Лицето на Джем Хади стана мораво.

— Какво искаш да кажеш?

— По едно време движехте заедно! Когато аз си тръгнах — усмихна се самодоволно.

— Гледай си работата! Не ме вкарвай в беля!

— Спа ли с теб?

Джем се облегна на бара и го хвана за яката.

— Махай се от тук, женчо!

Тарък се смееше. Никак, ама никак не се беше ядосал.

— Спокойно, приятел. Просто ми е интересно дали си успял в това, или не. Може да сте си останали само с един флирт, като начинаещи влюбени и…

Не можа да довърши. Джем Хади връхлетя върху него. Двамата се претърколиха на пода до бара. Джем Хади беше по-едър и по-висок, но Тарък беше гъвкав като змия. Избегна юмруците на Джем и го срита с коляно в хълбока.

Изправи се, изтръска главата и дрехите си и все още се смееше.

Двама келнери се запътиха към Тарък.

Той вдигна ръце във въздуха.

— Добре, добре! Без паника. Няма нищо. Само се разбрахме погрешно. Грешката е моя.

Обърна се към Джем и му се усмихна закачливо.

— Извинявай, приятелю Джем, много съжалявам!

Беше толкова убедителен, че келнерите се спряха объркани и погледнаха Джем въпросително.

— Изчезвай, майната ти! Подло копеле!

Докато излизаше, се почувства доволен от себе си. Хем беше изпил бирата, без да я плати, хем беше изкарал Джем от кожата му. Тъкмо щеше да излезе, и погледът му се спря на една млада жена, която седеше сама на маса. Тя често поглеждаше към часовника си, явно чакаше някого. Или някой й беше вързал тенекия.

Веднага се отправи натам. За кратко застана встрани и взе да наблюдава жената. Беше много симпатична, с къдрава червена коса, тънък нос и зелени очи.

Поклони се до земята и поздрави:

— Не мога да повярвам на очите си! Кой мъж би накарал такова прелестно създание да го чака в някакъв бар!

Жената се стресна. Направи се на обезпокоена, но блясъкът в очите й ясно показваше, че е останала поласкана от този комплимент.

— Мадмоазел… Позволете ми да ви правя компания в това отегчително чакане!

Бързо седна до нея, без да изчака отговор. Кракът му докосна нейния.

* * *

— Онези дни, когато с Джезми правехте амбициозни планове, те гледах и си мислех следното: Няма да стане! Нямаше да успееш в каквото и да било в този живот. Проблемът не беше, че нямаш образование или че си беден. Проблемът беше безсмислената омраза, която изпитваше към хората. Прикриваше тази омраза майсторски, защото беше добър актьор. Но в даден момент тя те караше да допускаш глупави грешки, които на пръв поглед изглеждаха незначителни. А след това чорапът се разплиташе сам. Блясъкът, с който заслепяваше хората, изведнъж изчезваше, завесата се вдигаше и те виждаха истинската ти същност. Например никога не си ми разказвал защо се скарахте с Джезми. Но аз съм убедена, че причината е някаква глупост.

Мъжът я погледна уморено.

— Ако трябва да съм искрен… Да, права си, беше голяма глупост. Тогава не можах да ти кажа, защото се срамувах. — Засмя се вяло. — Най-накрая той забеляза липсващите книги. Бях взел пет-десет ценни книги за изкуството и бях прибрал парите в джоба си. Знаех, че един ден ще се усети, но той вдяна много по-рано, отколкото очаквах. Изкрещя ми: „Мръсен крадец! Мръсен крадец!“. Ако някой ти изкрещи, че си мръсен крадец, как ще се почувстваш, мислила ли си? Крадец. Тоест негодник. Някой, който нищо не струва.

Въздъхна. Продължи с все по-тъжен глас.

— Да… Аз бях крадец, но той беше кретен! Месеци наред влизах и излизах от магазина, помагах му за всичко. Слушах за проблемите му, бях му приятел. Дадох му куп идеи. И то не крадени или заимствани отнякъде. Всичките бяха оригинални. И какво направи той в замяна? Не отдели и не ми даде нищо от печалбата си. Дори не ме попита дали имам пари и как живея. А, да кажем, че ме е мислел за богат, нали така се бях представил… Но не трябваше ли да ми предложи нещо за часовете, които прекарвах в магазина? Пък и… Изобщо ли не забелязваше, че съм беден? Ходех все с едно и също сако, все с един и същи панталон, с едно и също палто. Винаги с онези откраднати обувки… Човек не проявява ли интерес какво е положението на някого, с когото всеки ден е заедно? Искаше ми се някой ден да дойде при мен като истински приятел, да сложи ръка на рамото ми и да каже, че не се е вързал на номерата ми… Тогава щях да му обясня всичко. А той ме обвини в кражба. Не спря да крещи. Виждате ли, моля ви се, колко глупаво постъпил, като ми се доверил… Не, човек никога не знае какво го очаква! Един куп лайняни глупости!

— Как успяваше едновременно да бъдеш толкова умен и толкова слаб? — попита жената. — Продал си книгите на човека тайно и си прибрал парите в джоба си. Откъдето и да погледнеш, това си е измама. Ти какво си очаквал? Да ти се извини, задето не е разбрал, че го лъжеш? Ако в самото начало, когато си отишъл в книжарницата, не беше измислил толкова много лъжи, ако се беше представил честно, може би тогава…

— Все едно и също! — изръмжа мъжът. — Все още ли ми четеш приказки за честността! Аз бях интелигентен, момиче! По-умен от всички ви! Всички оригинални идеи бяха мои! Вие бяхте боклуци, обучени от тъпата образователна система! А аз не бях увреден, главата ми работеше блестящо. Но никой не го оцени! Никой не ме подкрепи. Бях добър, докато забавлявах хората, докато ги разсмивах. Но видеха ли и най-дребен гаф от моя страна, се опитваха да ме разкарат.

— Все още ли мислиш така?

— Все още мисля така! Ще отида още по-напред и ще кажа, всички вие да вървите по дяволите!

— Знаеш ли къде направи най-голямата грешка? Накара ни да повярваме, че ти си много силен мъж. Всъщност не беше толкова силен, имаше куп слаби страни, но заблуждаваше хората като виртуозен илюзионист, осветяваше само бляскавата страна на личността си. Никой не си и помисляше, че си бил уязвим човек.

— Клоуни и палячовци! С тях аз споделях една и съща съдба. Много жалко за мен.

— Да си клоун, е личен избор. Ако беше приел един обикновен живот…

— Никога нямаше да приема обикновен живот! Ако отново се родя на този свят и условията са същите, пак бих се държал по този начин!

Жената въздъхна тъжно.

— Сигурна съм в това.

Двадесет и две

Изглеждаше здрав като скала, но вътре в него все още имаше едно дете, което плаче за количката, която баща му беше счупил.

След два дни се срещна с Айсел в Бешикташ. Щяха да ходят в новия дом на Етхем и да видят малката му дъщеричка.

През целия път Тарък оглеждаше Айсел, обзет от безпокойство. Дали тя знаеше, че с Джезми са се скарали? Ако Корхан е разбрал от Джезми, нямаше как да не й е казал.

— Тези дни виждала ли си Корхан? — попита.

— Не — отговори Айсел. — Имах много работа, изобщо не сме се виждали.

Погледна я със съмнение. Не можа да се убеди дали му казва истината, или не.

— И ти ще видиш бебето за пръв път, нали? — попита Айсел.

— Да — отговори Тарък. После добави замислено: — Знаеш ли, вчера, когато говорихме по телефона, Етхем звучеше малко странно. Да не би детето да е болно?

— Защо не го попита?

— Попитах го, но той каза, че му нямало нищо. Пожела да дойдем, защото му било много мъчно за нас. Това струва ли ти се нормално? Току-що му се е родило дете. Аз защо ще му липсвам?

— Откъде да знам?

Лесно намериха адреса на Етхем. Беше се преместил в „Ъхламур“, един новопостроен и луксозен, но неприятен квартал.

Когато вратата се отвори, внушителният глас на Етхем разтърси целия етаж.

— Леле! Дошли са моите деца! Влизайте, влизайте… Влизайте и се запознайте с мъничката си сестра!

Опитваше се да изглежда весел, но беше толкова ясно, че радостта му е изкуствена, че Тарък мина направо на въпроса:

— Етхем, какво става? Някакъв проблем ли имаш?

Изкуствената радост на лицето му изчезна, извърна поглед и въздъхна дълбоко.

— Не питай, братко, влезте и вижте със собствените си очи!

Влязоха, изпълнени с любопитство. Изненадани спряха в хола, покрит от край до край с бял килим и обзаведен с бели мебели.

— Мили боже! — измърмори Тарък, не можейки да се сдържи.

— Не се прехласвай, де! Фюсун много обича белия цвят, какво да се прави. Вие влезте, а аз ще кажа на любимата си съпруга, че сте дошли.

Айсел седна, но Тарък смутено погледна белите мебели и предпочете да остане прав. Етхем се върна след няколко минути. В скута му имаше много сладко бебе, облечено в бял гащеризон и с бяла шапка на главата.

Когато видя бебето, изражението на Тарък омекна и той се запъти към Етхем с обичлива усмивка.

— Ау! Вижте колко е сладко! — протегна ръце, сякаш искаше да го гушне.

— В никакъв случай не пипай бебето! — извика Фюсун. Беше влязла в хола след Етхем.

Тарък веднага отдръпна ръце. Не разбра какво се случва.

Фюсун продължи с твърде студен глас:

— Ами… Добре дошли. Извинявай, Тарък. Още е много малка, бебе е. Не е правилно да я прегръща всеки. Може да прихване някой вирус. — Изглеждаше много изморена и недоспала. Черните корени на боядисаната й руса коса бяха прораснали, нямаше и грим. Изглеждаше най-малко с петнайсет години по-стара. Беше облечена с обикновен памучен панталон и избледняла тениска. Сякаш тази жена не беше онази шикозна и наперена Фюсун, която познаваха отпреди.

— Добре, скъпа — каза Етхем — не се тревожи, не давам детето на никого. Виж, държа го. — Намигна на Тарък. — Елате и го вижте оттук, деца мои!

Айсел се приближи с интерес. Тарък остана малко встрани, погледна бебето отдалече.

След няколко минути Фюсун го взе от ръцете на Етхем.

— Ще го занеса в стаята — каза тревожно. — Тук има много хора.

— Както искаш, миличка.

Жената бързо се отдалечи.

— Какво й е станало? — двамата попитаха Етхем почти едновременно.

— Не знам, деца. На път съм да откача. До раждането нищо й нямаше, всичко беше наред. Тоест беше малко в стрес, но това е нормално за бременните. Както и да е… Върнахме се у дома от болницата и на следващия ден започнаха странностите й. Не ми позволяваше да докосвам бебето, караше ме първо да си мия ръцете и какво ли още не. Реших, че тези неща може да са от родилния стрес и не й обърнах голямо внимание. А е трябвало! Ставаше все по-особена с дни, с часове. Първо изгони момичето, което наехме като бавачка. После показа вратата и на чистачката. Започна да чисти сама цялата къща. И все мисли, че не е достатъчно чиста. Добре, това с чистенето, хубаво, но когато започна да къпе бебето по три пъти на ден, моите бушони гръмнаха, естествено. Опитвам се да сложа спирачки на Фюсун. Станах войник, деца, войник! Когато се прибера от улицата, първата ми работа е да отида в банята, мия се, трия се едно хубаво. Иначе не ми дава да пипам детето.

Засмяха се.

— Абе, деца, не гледайте, че се смея, кълна се, от нерви е… Подмамих се по елегантността й, а сега е облечена като слугиня и по цял ден домакинства. А детската стая сякаш е минно поле! Не се влиза без разрешение. Ако някой реши да влезе, първо трябва да се дезинфекцира. Знаете ли какво ми каза онзи ден? — Сега имитираше гърления глас на Фюсун: „Скъпи, знаеш, чешмяната вода е много замърсена. Дали да не добавя една лъжица белина в бебешката ваничка, какво мислиш?“. Ти да видиш! Ако я оставя, в името на чистотата ще убие бебето! Знаете ли от какво се страхувам най-много? От толкова стрес накрая ще й спре кърмата. И тогава ще ядем дървото!

— Вашите какво казват за това?

— Какво да кажат, приятелю? И двамата са стари хора. Дойдоха веднъж след раждането, не можаха да се нарадват на внучето до насита, станаха и си тръгнаха. И повече не посмяха да дойдат. Какво друго да направят?

— Добре, но защо се случва всичко това?

— След раждането с някои жени ставало така. Всъщност трябва да проявя разбиране, но… Не знам, деца. Сякаш сънувам кошмар. Абе, на безгрижен човек като мен за какъв дявол му е да се жени след четирийсет години, бе?! Тъпа глава! — удари се с юмрук по главата. — Така хубаво си живеехме като бохеми, бе! Какво си докарах на главата?! Добре, ожени се, но задължително ли беше да правиш дете, глупако?!

— А не се ли ожени, защото детето беше на път?

Етхем погледна Тарък с празен поглед.

— А? Ааа, вярно! Фюсун беше бременна. Пия хапчета, замъглили са ми мозъка. Доверих й се и не ползвах презерватив, ето го резултатът! Ах, тъпако Етхем, ах!

Настъпи дълго мълчание. Но и без това нямаше за какво толкова да говорят.

— Ще ви направя поне чай — измърмори Етхем.

— Не, остави! Ние ще тръгваме — каза Тарък.

Етхем не настоя. Изпрати ги до вратата.

— Благодаря ви, че дойдохте, деца. Стана ми малко по-добре. А, забравих да попитам, какво става с вас? Къде се виждате вечер? Аз ви прецаках, бе!

— Понякога ходим у нас — каза Тарък.

— Леле! Какво модерно семейство си имал!

— Не, не е каквото си мислиш! Промъкваме се тайно.

Етхем умря от смях.

— Тайно, а?! Да не би да влизате през прозореца, бе? А така! Каква страна само?! На младите им е забранено дори да се чукат!

След това стана сериозен.

— Наемете си квартира, синко. Нали вече работите. Но в никакъв случай не се женете, ей! Иначе ще затънете в лайната като мен!

Вървяха до Бешикташ. Там се качиха в една маршрутка и се върнаха на Таксим. Вървяха до Тунела, а вятърът брулеше лицата им. Айсел искаше да заведе Тарък в една кръчма, която беше открила наскоро.

Седнаха на масата един срещу друг, обградени от напрегната тишина. Всъщност имаха да си казват много неща, но и двамата мълчаха.

Донесоха им шише червено вино и едно-две мезета.

Айсел наруши мълчанието.

— Честно казано, изпитвам уважение към Етхем. Ако аз бях в такова положение, сигурно веднага щях да избягам.

— Да, и аз щях да избягам — каза Тарък. В гласа му имаше болка. Но натъженият му глас сякаш беше в противоречие с това, което изразяваше помръкналото му лице. Раменете му бяха отпуснати, като че ли смазани от тежките му мисли. А той винаги седеше изправен като струна, брадичката му все беше във въздуха.

— Много ли те натъжи? — попита Айсел с леко чувство на вина.

— Кое?

— Положението на Етхем.

— Не!

— Тогава защо си толкова мълчалив?

— Мисля си за нас. За това какво ще правим оттук нататък.

Искаше да й разкаже, че се е скарал с Джезми, че на този етап се е простил с всичките си мечти, че му е писнало, че се чувства като един безполезен задник. Искаше да й каже, че в момента в джоба си няма пукната пара.

Протегна се, хвана ръката й, поднесе я до устните си и я целуна с огромна страст, нежност и любов. Когато вдигна глава, очите му бяха влажни.

— Какво ти е? — попита Айсел тревожно.

— Нека не се разделяме — каза Тарък с огорчена усмивка.

— Как така?

— Да направим това, което Етхем каза, да си наемем квартира. Дом, който ще бъде само на нас двамата. Ще се любим всяка нощ, без да се страхуваме, сутрин ще закусваме в леглото. Ще влизаме и ще излизаме от дома си, когато пожелаем.

Очите на момичето грейнаха.

— Да! И аз много го искам!

Устните на Тарък се извиха в саркастична усмивка.

— Забелязвам. И заради това все повече се отдалечаваш от мен, нали?

За миг момичето се спря колебливо.

— Не се отдалечавам от теб.

— В последно време се виждаме много рядко, не си ли забелязала?

— Ти имаше много работа. Беше все с Джезми. А вече и аз работя. Знаеш. Условията малко се промениха.

— Да, условията малко се промениха, а май аз също се промених. Чуй, Айсел… Искам да ти кажа нещо. Но да не си посмяла да ми се смееш, не се подигравай. Аз… Аз те обичам, Айсел — погледна я с боязлива надежда. После шумно се разсмя. — Е, накрая направих и това! Казах го! Много се страхувах… Боях се, че ако ти кажа, че те обичам, ще ме подцениш и ще избягаш от мен. Защото жените са такива. Но ти си различна. Няма да избягаш, нали?

Айсел се протегна и го хвана за ръцете.

— Как може да си го помислиш? Не знаеш ли, че не мога да издържам без теб дори и час?

— Да си наемем хубаво жилище. Може би етаж от къща. Ако искаш, дори ще се оженим. Искаш ли?

— Да се оженим ли?

— Ако трябва, и това ще направим. Защо пък не?

— Ами… Не знам. Казваш да наемем жилище, но… Парите, които печеля засега, няма да стигнат. А нямам представа в какво положение си ти. — Погледна го така, сякаш го укоряваше. — Вече нищо не споделяш с мен.

— Положението ми е много добро. Работите с Джезми вървят чудесно, даже решихме да отворим още една книжарница в Бешикташ. Нея ще я управлявам аз. Мисля, че ще печеля добре, ще имаме много пари.

— Истината ли ми казваш?

— Кога съм те лъгал?

Айсел го изгледа със съмнение. После се засмя и каза:

— Никога.

Излязоха от механата и се разхождаха по улиците с часове. Бяха си взели патронче с коняк. Когато след половин час му видяха дъното, си купиха още едно. Тарък непрекъснато се смееше. Не от алкохола, сякаш беше перманентно пиян от щастие. Не спираше да говори, а когато мълчеше, завличаше Айсел по оградите и я целуваше страстно и настървено.

— Ще направим нещо голямо. Преди да мине и година… Не, не, до шест месеца ще отворя бар на този булевард. Ще продължим и с книжарницата. Ще създадем и фирма за организационна дейност. Ще имаме голямо обкръжение. Ще ни обичат, Айсел, ще ни уважават! Когато ме погледнат, ще си казват: Ето един мъж, който се създаде от нулата! Няма дори диплома за средно образоване, много се измъчи, много бой изяде, дори още по-лошо, душата му беше погубена, но отново успя да се изправи на крака, този наш Тарък! Майната й на религията по света…

— Ей; не викай! Да не искаш да си докараш беля на главата?

— Ти и без това си моята беля! С теб съм в рая. И в същото време в ада. В адо-рая съм!

— Никога не те бях виждала пиян.

— И аз не се бях виждал пиян! Ха, ха, ха!

В този момент минават пред бара, в който работеше Рашид. Тарък завлече момичето вътре.

— Какво правиш?

— Да послушаме малко музика.

Имаше много хора. Беше адски задимено. Рашид и двама приятели свиреха латиномузика и хубавичко бяха разпалили подпийналите младежи.

Тарък откри един отдалечен свободен ъгъл, облегна се на стената и дръпна Айсел пред себе си. Целуваше шията и раменете й и си мърмореше нещо.

След половин час музикантите си дадоха почивка. Рашид облегна китарата си на стола, на който седеше, и започна да се разхожда из бара. Видеше ли познат, спираше за минутка и казваше няколко думи.

Когато видя Тарък, много се учуди.

— Какво правиш тук, бе изменнико?! Пак ли си дошъл да вдигаш скандали?

— Изменниците винаги изменят, синко! А сега съм погледнал към теб. Много добре свирихте, идеше ми да врътна една революция!

— Абе, ти никога ли няма да се промениш?

— Вече се промених! И то много се промених! Ако не вярваш, питай Айсел.

Рашид я погледна с див поглед. Тя отмести очи, никога не беше харесвала този му поглед, нито разрошената му коса, нито брадата му.

— Рашид, чуй какво ще ти кажа… Не може ли да дрънна нещо на китара ти?

— Това е работното ми място, бе! Няма да притесняваш хората!

— Свиря по-добре от теб, синко.

— Да бе!

— Какво ще кажеш да опитаме?

Вдигна китарата от пода, сякаш прегръща жена, и я сложи в скута си. Поигра си малко със струните. После хвана китарата вертикално и започна да свири фламенко. В първите десет секунди никой не забеляза, но пламенната мелодия, която излизаше от струните, се разнесе из целия салон и всички се заслушаха внимателно.

С гарвановочерната си коса в странна форма и с червеното си шалче, Тарък не се различаваше от един испанец. Докато свиреше, от очите му сякаш изхвърчаха искри. Гневът и гордостта бяха направили лицето му необикновено красиво.

Когато парчето свърши, получи луди аплодисменти. Още! Още, крещяха всички.

Този път Тарък засвири по-нежна мелодия. Струните на китарата сякаш плачеха, толкова деликатна и скръбна мелодия. Но посвоему все още гневна. Точно като самия Тарък.

Парчето свърши и той остави китарата на пода, откъдето я взе. Погледна цинично тези, които викаха „Още! Още!“ направи дълбок поклон и ги поздрави. После се запъти към Айсел, целуна я страстно по устните като лудо влюбен и каза:

— Да си вървим оттук, рожбо. — Тръгнаха към вратата, хванати за ръце.

Рашид изтича след тях.

— Къде, бе!

— На майната си! — отговори Тарък.

— Така и така започна, да беше посвирил още!

— Зарежи!

— Ама че си изрод!

Излязоха в прохладната нощ. Тарък държеше ръката на момичето и вървеше тичешком.

— Защо бързаш толкова?

— Не знам, рожбо! Не знам!

— Свириш толкова хубаво, Тарък. Нямах никаква представа. Какво щеше да стане, ако беше посвирил още малко?

Спря насред пътя и я погледна.

— Наистина ли ти хареса?

— Да. Мисля си, че… Преживяхме толкова мизерни дни… Можел си да свириш в някой бар!

Тарък се изсмя.

— Защо се смееш? Много ли е смешно?

— Да, рожбо, много е смешно! Защото аз не мога да свиря на китара. Не мога да изсвиря нищо друго, освен двете парчета, които чу преди малко. Само тези две. Разбираш ли?

Айсел го погледна наивно.

— Но защо? Как?…

— Тези бях научил, за да свалям момичетата. Защото жените веднага вкарват в леглото си някой, който свири на китара.

— Ти… ти…

— Да. Аз съм един измамник. Знам, но те обичам!

Хвана я през кръста, вдигна я във въздуха и започна да я върти около себе си. Айсел се гърчеше и крещеше.

— Пусни ме! Ще паднем!

И паднаха. Когато се намериха проснати на земята, и двамата изпаднаха в див смях. Смяха се до припадък, докато от очите им не потекоха сълзи…

После се изправиха, изтупаха дрехите си и се отправиха към площада. Избликът на смях беше преминал, сега се бяха потопили в спокойно мълчание.

— Ти се прибирай у вас — каза Тарък.

— Защо?

— У нас не е удобно. Хайде, рожбо… Потърпи, малко остана. Мечтай си за нашия дом. Мисли за хубавите дни, които ще изживеем заедно.

Айсел беше неспокойна. Трябваше да е много щастлива, но незнайно защо, не беше. Усещаше нещо странно в Тарък. Долепи се плътно към него.

— Тази нощ си странен. Като че ли ми казваш куп лъжи. Като че ли се подиграваш с мен.

Тарък не отговори веднага. Дълго гледа момичето.

— Не те лъжа, Айсел. А и какво е това лъжа? Кой може да знае кое е истина и кое лъжа? Може би най-невинните са най-големите измамници. А тези, които изглеждат най-непорочни, са най-големите мошеници… Няма как да знаеш. Когато ти казвам, че те обичам, казвам истината. Дори да не знам какво точно означава да обичаш. Май е нещо хубаво. Отпуска сърцето на човек, кара го да се чувства пиян, без да е пил. — Засмя се. — Ти какво ще кажеш? Хубаво нещо ли е любовта?

— Не знам.

— Ти и без това нищо не знаеш, рожбо. Изгаряш всичко с невежеството си. Ще изгориш ли и мен?

— Сега пък защо говориш така?

— Не знам. Наистина, защо говоря така?

Наклони се и целуна устните й. След това разходи език по лицето й, вкара го в ухото й…

— Когато си имаме собствен дом… Ще те накарам да полетиш. Ще експериментираме. — Изкикоти се. — В леглото ще правим експерименти… Ха, ха, ха! Това ми хареса!

Айсел не се смееше. Неподвижните й очи изгледаха Тарък от глава до пети, опитваше се да го разбере.

— Не ме гледай така! Очите ти са много студени, Айсел, замръзвам.

— Не може ли тази нощ да не се разделяме… — каза тя колебливо.

— Добре! Хайде да отидем у вас. Запознай ме с леля си. А аз ще се възползвам от случая и ще поискам ръката ти от нея.

Айсел се изсмя кисело и извърна поглед.

Тарък я погали по бузата. После бързо се отдалечи оттам и се сля с тъмнината.

Айсел се прибра и намери леля си да седи в хола, облечена много шик.

— Какво става? Накъде така по това време? — попита, без това да я интересува изобщо.

— Не отивам никъде. Бях на вечеря. Скоро се върнах.

— Добре ли беше?

— Кое? Вечерята ли?

— Ъхъ…

— Вечеря като вечеря. Добре беше. Как да бъде?

Айсел бавно се отпусна на едно от креслата.

— Скоро ще си тръгна оттук — каза.

— Къде?

— Ще си наема квартира.

— Пак ли същата история?

— Не, този път наистина. Има един. Обичам го, ще живеем заедно.

— Това, че имаш някого, го знам, не съм глупачка! Важното е кой е. Има ли си някаква работа?

— Книжар е.

— Книжар ли? Абе, кой е спечелил пари от книги?! Чуй, Айсел, тръгнеш ли си от този дом, повече не можеш да се върнеш. Казвам ти го предварително, за да знаеш!

— Че кой иска да се връща?

— Не ме нервирай, Айсел. Ти си малко наивна. С някакъв си мъж… Няма ли поне да се сгоди за теб?

— И какво ще стане, ако се сгоди?

— Ще се ожените, глупачке! В противен случай ще те използва като стока.

Айсел изгледа леля си с празен поглед. Какво говореше тази жена? Не разбираше хората, които говореха като нея, не схващаше какво искат да кажат.

— Я ми разкажи! Кой е този мъж?

Един скитник — каза Айсел на себе си. — Мами ме много пъти. Много пъти ме разплака. Измамник, но аз го обичам. Всъщност не знам що за любов е това. В началото беше страшна, изгаряща страст. После все повече се променяше, превърна се в нещо друго. Нали знаеш как хората, дори да не се разбират с майките, бащите и братята си, продължават да ги обичат… Ето такава обич. А може да е само навик. Като че ли ми е малко мъчно, болно ми е за положението му. Иска ми се да се откажа от него, но не мога да го направя. Кръвта ми се смразява при мисълта да остана сама. В този свят единствен той успя да ме накара да забравя самотата си, никой друг. Казва, човече, време е да си наемем жилище. Това, което навремето аз исках толкова много, сега го иска той. Добре, но ако сме заедно от сутрин до вечер, няма ли да му омръзна? Ще му омръзна. Ще доведе други у дома. Знам. Ще ме принуди на странни връзки. Винаги ще иска да играе игра. Добре, а когато игрите свършат, какво ще стане?

— Говори, де! Намеренията ви сериозни ли са, или какво?

— Не знам.

— Ох, направо ще ме поболееш! Не съм виждала по-затворен човек от теб! Точно като баща ти! Мълчи, и ще видим докъде ще стигнеш!

Айсел се разплака.

— Опа! Сега пък какво стана? Да не ти потънаха гемиите? Ей, лъжа ли казвам? Правиш разни странни неща. Питам те кой е този мъж, не ми отговаряш. Може пък да не е нормален.

— Нормален, ха! А кой е нормален тогава? Ние ли? Ти ли си нормална?

Айсел се прибра в стаята си разплакана.

* * *

— Беше ужасна нощ. Бях загубил всичко. Остана ми само ти. Но скоро и ти щеше да си тръгнеш, знаех го — каза мъжът.

— Не ме учудва, че си знаел, защото точно това се опитваше да направиш. Мамеше ме до последния момент, наговори ми куп лъжи.

— Ти самата искаше да те мамя. Когато и да се опитвах да ти кажа истината, ти на инат се затваряше в себе си. И тогава аз намирах убежище в лъжите, защото беше по-лесно. Незнайно защо, всички вярват в лъжите. Лъжите са по-топли от истината.

— Онази нощ бях решила да те забравя. След като говорих с леля, отидох в стаята си и дълго мислих какво трябва да направя. Ти беше рана в душата ми, болеше ме. Не исках да живея с тази рана. Не бях толкова силна, че да мога да изляза на глава с теб.

— Да… Ти беше слаба жена. — Мъжът замълча. Изсмя се с гърлен смях. — А може би това е бил изворът ти на сила, рожбо! Слабостта ти.

— Говориш с гатанки.

— Само външно изглеждаше слаба. Отвътре беше твърда като скала. Тези, които се заблуждаваха от външната ти невинност, се удряха в тази скала и се разпадаха.

— Според тази сметка ти беше точно обратното. Изглеждаше здрав като скала, но вътре в теб все още имаше едно дете, плачещо за количката, която баща му беше счупил.

— Я кажи… Ще пишеш ли и за това, което стана в онзи ден?

— Кой ден?

Гласът на жената беше безмилостен. Разбира се, че беше разбрала за какво говори мъжът. Но се престори, че не разбира, сякаш искаше да се наслади на превъзходството си.

— Знаеш… Онзи ден у нас. Денят, когато полудях. Денят, в който ме подлуди. Денят, в който ме превърна в палач.

— Мисля, че да. Няма причина да не го напиша.

— Благодарение на теб отново се чувствам ужасно.

— Честно казано, това не ме интересува много.

Лицето на мъжа погрозня от болезнена усмивка.

— Каквото и да правиш, рожбо, никога няма да можеш да заличиш спомена за нощта, в която плака в ръцете ми да не те изоставя. В един период ти ме обожаваше! Това не можем да забравим нито ти, нито аз!

Двадесет и три

А за Тарък кражбата беше нещо нормално. Беше крал цял живот. Беше крал пари от джоба на баща си. Открадна обувки, когато неговите се прокъсаха. Крадеше гаджетата на приятелите си. И не съжаляваше за никоя от кражбите си.

На следващата сутрин Тарък излезе рано от дома си. През нощта беше мислил много и бе решил да отиде и да се извини на Джезми. Той беше разбран човек. Ако успее да му обясни по подходящ начин окаяното положение, в което се намира, накрая сигурно щеше да го разбере.

Стигна в Бейоглу, но не отиде веднага в книжарницата. Известно време се мота по улиците. Добре премисляше какво ще каже на Джезми, мислеше и преценяваше. Но когато дойде пред книжарницата, всички думи, които си беше подготвил, се изпариха от главата му, чувстваше само гняв. За тази книжарница беше хвърлил не по-малко труд от Джезми, дни наред се беше занимавал с най-малките подробности. И какво получи в замяна? Джезми се разкрещя и го нарече крадец! Усмихна се ядосано. Човек, който не получава заслуженото, накрая става крадец, приятелю Джезми!

Не, всъщност не беше ядосан на Джезми. Гневът му беше насочен към самия него. Как можа да се изложи така? Как можа да извърши тези глупости и накрая да остане без пукната пара и без работа? Имаше ли наистина такова нещо като съдба? Някои хора по рождение ли бяха късметлии? Можеше да се роди в семейство на богати родители. Дали и тогава щеше да мечтае да стане революционер? Щеше ли да провали живота си заради една поетична мечта?

Най-много му беше писнало от това да опитва да си сменя цвета като хамелеон, да се нагажда към обстановката, само за да може да остане в този свят. Искаше силата, която даваха парите и състоянието! И преди да е станало много късно… Измори се. Омръзна му.

Бутна стъклената врата на книжарницата и видя, че Корхан е вътре. Говореше с Джезми. И двамата бяха навъсени. Това никак не му хареса и веднага се отдалечи. Щеше да изчака Корхан да си тръгне в съседното кафене. Вероятно в момента Джезми разказваше всичко на Корхан. Човекът се оказа най-обикновен крадец, учителю! Как успя да ме заблуди?! Продал една по една тези скъпи книги. Как е възможно?! Може да е откраднал и други неща, все още не знам.

Идеше му да повърне. Искаше да стане и да си тръгне.

Но не, нямаше да си тръгне! Нямаше да напусне бойното поле, преди да умре. Пък и така може би беше по-добре. Първо щеше да опита да поговори с Корхан. Вече нямаше какво да губи.

След около половин час Корхан излезе от книжарницата. След малко Тарък го пресрещна.

— Здравейте, учителю!

— Тарък! Точно за теб питах преди малко. Какво, напуснал си Джезми?

Влязоха в малко кафене. Поръчаха си чай, след което Тарък впи мнителния си поглед в Корхан.

— Какво ти каза Джезми?

— Нищо. Искал си да напуснеш и си си тръгнал. Само това.

— Не ти ли каза нещо друго?

— Не. Какво трябваше да ми каже?

— Учителю… Това, което искам да ви кажа, е, че имам нужда да ми се помогне малко.

— Как по-точно? — В пъстрите очи на Корхан се прокрадна недоволство. А тялото му се напрегна така, сякаш е получило заплашителен сигнал.

— Имам нужда от пари. Искам да отворя своя книжарница. Дори намерих място под наем. Малко по-нататък, в началото на улицата…

— Не мога да ти помогна с пари, Тарък.

— Станете ми съдружник! Вие ще вложите пари, аз ще работя. Много скоро ще започнем да печелим. Разбирам от тези работи, вие знаете. На мен ми стига една четвърт от печалбата, останалото ще е за вас. Ще си седите и ще печелите пари.

— Аз нямам нужда от пари.

— Но аз имам и много искам да работя това. Помогнете ми, учителю. Няма да съжалявате.

— Не виждам причина да ти помагам, Тарък.

— Нали все казвате, че съм умен човек? Колко пъти казвахте, че аз съм този, който разбира вас и написаното от вас най-добре? Вижте Джезми… Книжарницата му стъпи на крака заради моите блестящи идеи. Сега не излизате от нея, но аз бях този, който ви заведе там. Ако останеше на Джезми, щеше да седи като един чиновник и нямаше да помръдва от мястото си.

— За ума ти нищо не мога да кажа, но…

— Но?

— Не мисля, че мога да ти се доверя.

— Явно Джезми ви е наговорил куп глупави истории за мен.

— Не. Нищо не ми е говорил. Но беше много огорчен, а това обяснява много неща.

— Учителю… Винаги съм бил щедър към вас. Сега е ваш ред.

— За каква щедрост говориш?

— Знаете… Не се държах егоистично по въпроса за Айсел, не е ли така? Пожелахте я, и аз ви я изпратих със собствените си ръце.

— Това не е нещо, с което трябва да се гордееш.

— Според мен трябва да се гордея. Това показва, че не съм ограничен. Обичам Айсел, но я споделих с вас.

— Знаеш ли… Нямаш такова влияние върху нея, каквото си мислиш.

— Какво искате да кажете?

— Хайде, хайде! Сигурен съм, че разбираш.

Изведнъж Тарък се почувства много зле. Какво правеше? Пазареше с този мъж за сметка на Айсел?

— Чуйте, учителю… Да оставим това настрана. В момента говоря за работа. Това ще е добра възможност и за вас. Повярвайте ми.

— Съжалявам, Тарък. Когато приятелството се смеси с работата, нещата винаги се объркват. Винаги е ставало така. Аз съм доволен от положението си. Пиша, творя. Намирам се в най-плодотворния и най-приятния период от живота си. Нищо не разбирам от търговия. Не бих се захванал в такова приключение с теб, не бих си създал неприятности от нищото. Не е трябвало да си тръгваш от Джезми. Това беше най-доброто за теб. Но след като си напуснал, вероятно си имал основателна причина.

Хитрите му очи се спряха върху Тарък и го загледаха дълго. Сякаш знаеше всичко, разбираше всичко.

— А, има и още нещо — добави. — Джезми не знае много за теб. Казал си му, че си богат, разказал си му купища подобни истории. А аз долавям миризмата на бедността от километри. Разбрах що за човек си още в първия ден. Аз не харесвам бедняците. Лъжците също. Непрекъснато наричаше Джезми свой съдружник, не ти го казвах, но винаги съм знаел, че ти не си му съдружник. Досега трябваше да си стигнал до някъде, използвайки интелекта или другите си оръжия. Не си толкова млад. А животът е толкова къс, колкото не можеш да си представиш. И още нещо. Не бива да разчиташ на жените. Жените са вагини. Раждат ни и ни доставят удоволствие, това е. И всички са глупави. Особено застарелите.

Това май беше намек за Гюлгюн. Тарък тръсна рамене. Вече от нищо не му пукаше.

— Лесно е да говорите така от позицията, в която сте. Но за разлика от вас, в този живот на мен никой не ми е дал шанс — промърмори.

— Така е. Никой няма да ти даде шанс. Трябва сам да създадеш собствения си шанс. Аз така направих. Мисля, че Джезми е бил добра възможност за теб. Пропилял си я напразно.

Извади дребни от джоба си и ги остави на масата. Усмихна се отегчено и някак далечно.

— Родих се в много бедно и отчаяно семейство, това не го знаеше, нали? Сам създадох себе си. Тайната на това е следната: Докато се изкачвах нагоре, никога не се обърнах да погледна назад. Дори грешах само по веднъж. Никога не допуснах една и съща грешка.

Сложи каскета на главата си и се накани да става.

— Трябва да тръгвам. Ако видиш Айсел, поздрави я. Липсва ми.

— Знаете ли — каза Тарък — вие сте един от най-големите егоисти, които съм срещал на този свят. Лош сте и се гордеете с лошотията си.

— Правилно. На този свят обичам най-много себе си. Не виждам какво друго си струва да бъде обичано. И словото, разбира се. Обичам словото.

След като Корхан си тръгна, Тарък изхвърча от мястото си. Изобщо не трябваше да говори с този мръсник! Напразно се беше унижил.

Влезе в книжарницата. Джезми седеше на бюрото, пишеше нещо. Когато видя Тарък, лицето му се свъси.

— Какво става? Казах ти да не идваш повече тук!

— Джезми… Искам да ти се извиня. Ти беше прав. Ще ти платя онези книги. Да не правим от мухата слон. Нека си продължим работата. Както и приятелството!

Джезми за момент сякаш щеше да се размекне, но веднага се отказа.

— Съжалявам, Тарък. Това е въпрос на принципи. Имах ти огромно доверие и сега съм много разочарован. Виж… Ако ми беше обяснил, сигурно щях да те разбера, но…

— Всички така казват! — повиши глас Тарък. — Важното е да те разберат, без да обясняваш! Поне веднъж поглеждал ли си ме с разбиране? Кой е този мъж, какво яде, какво пие, замислял ли си се? Казах ти, че съм богат, и ти ми повярва. Толкова ли си наивен? Как така не можа да разбереш, че се гърча от немотия?

Дръпна палтото и сакото си така, сякаш щеше да ги разкъса.

— Виждал ли си богат човек да се облича така?

— Тарък… Няма нужда да говорим за това. Аз…

— Защото не знаеш какво е да нямаш пари! Никога не си оставал гладен! Облягал си се на семейството си… — Разбра, че е прекалил, и веднага млъкна.

— И ме нападаш, така ли?!

— А дойдох, за да ти се извиня! — простена Тарък. — Ако си ми приятел, дай ми още една възможност. Животът ми се изплъзва между пръстите. Остави ме да говоря!

Джезми го огледа със замислен поглед. След това започна да говори бавно, едно по едно.

— Чуй, Тарък… Не мисля, че с теб сме приятели. Ти ми наговори куп лъжи и аз повярвах на всичките. Ти си много умен, а аз май съм много глупав. Но предполагам, че знам по-добре от теб как да просъществувам. Пак казвам, аз имам принципи. Не мога да ги наруша. Видно е, че имаш труден живот. Ако ми беше казал някои неща в самото начало… Не знам, но може би отново щях да се заинтересувам от теб. Защо го направи? Аз вярвах в ума ти, в знанията ти, в приятелството ти, а ти ме прецака зад гърба. Да беше поискал заем, щях да разбера, но…

— Това, което направих, не е чак толкова лошо! За да се задържа на крака, ако се наложи, пак ще открадна. Ще направя всякакви измами. Ще продам собственото си тяло, дори ще търгувам с жени. Ще направя всичко, освен да продавам наркотици. Но фактът, че съм готов да извърша всичко това, не означава, че съм лош. Защото в този живот има неща, които няма да продам. Знаеш ли, ако живееше в моите условия, може би и ти щеше да станеш крадец. А може би дядо ти е бил крадец. Може би богатството ти е от бандитлък. Откъде знаеш? Само защото си учил и си станал фармацевт…

— Братко… Ти наистина ще ме подлудиш! Върви си вече! Остави ме на мира!

Не беше останало нищо за казване. Тресна вратата и излезе навън.

Срамът и гневът му тежаха, сякаш бяха стокилограмов товар. Едвам държеше раменете си изправени. Ето че извинението му не беше прието! Не беше ли пълна глупост да се надява, че ще бъде разбран от човечец, притиснат в тесен калъп? За малките хора кражбата беше лошо деяние. Незаконно беше да посягаш към чужди вещи. А за Тарък кражбата беше нещо нормално. Беше крал цял живот. Беше крал пари от джоба на баща си. Открадна обувки, когато неговите се прокъсаха. Крадеше гаджетата на приятелите си. И не съжаляваше за никоя от кражбите си. Джезми говореше за принципи. Принципи! И той си имаше принципи. Когато го вкараха в затвора, въпреки угрозата от смъртта, не издаде нито един от приятелите си, не призна нищо. Защото, колкото и глупави да бяха, те не заслужаваха това.

Още веднъж изпсува цветущо този свят.

Слезе в Каракьой, мина по моста пеша. От Еминьоню се изкачи в Чагалоглу. Вървя, вървя, вървя… Не знаеше какво ще прави занапред. Но и без това нищо не искаше да прави.

Накрая стигна до къщи, краката му сякаш бяха експлодирали, стъпалата му горяха. Затвори се в стаята си. Възнамеряваше да остане там, докато пукне.

Не излезе с дни. Не ядеше, не пиеше, не спеше нормално. Няколко пъти майка му искаше да влезе в стаята, за да поговорят, но всеки път беше изгонена. Не искаше да вижда дори Тюлай.

Една нощ сънува Айсел. Усмихваше се тъжно и все повече се отдалечаваше. Сякаш се плъзгаше върху лед и се олюляваше на вятъра. Изчезваше, топеше се.

Събуди се плувнал в пот. Колко далече беше останала нощта, в която мечтаеха да си наемат квартира и обикаляха улиците с лудешка радост. А Айсел като че ли беше съновидение. На Тарък му се струваше, че в живота му едва ли наистина е имало жена на име Айсел.

А в действителност имаше. Един път в полунощ, когато се прибра вкъщи, я намери в тази стая, в това легло. Чакаше го беззащитна като измръзнало малко коте. Искаше да бъде обичана. Искаше нежност. Искаше да я любят. Винаги искаше нещо. Искаше, и искаше с мълчалива настойчивост.

Но Айсел вече не търсеше Тарък. Вече не идваше в тази срутена къща, водена от неустоимото си желание. Не рискуваше всичко в името на страстта. Значи не го обичаше, значи най-накрая любовта й си бе отишла.

Не искаше да плаче, но не можа да се сдържи и пак заплака. От дълго време не се беше самосъжалявал, не бе страдал така. Сякаш беше в траур за самия себе си. Защото нямаше друг, който да плаче след него. Когато живееше, беше сам. Ще бъде сам и когато умре.

На следващия ден към обяд едва стана от леглото и се насили да се облече. Боляха го всички кости, сякаш имаше и температура, очите му горяха. Окуражи се с думите: Трябва да си силен. Внимателно среса косата си, обръсна се, изчетка сакото и палтото си, лъсна обувките си със старо парче плат.

Качи се на горния етаж да хапне нещо, колкото да може да издържи прав няколко часа, и видя, че къщата е празна. Това беше необичайно. Защото домът му никога не оставаше празен, майка му не излизаше почти никога. Сутрин чистеше и лъскаше къщата, готвеше или пък кукваше някъде като квачка и мислеше. Понякога устните й не спираха да мърдат, редяха безмълвни молитви, които се процеждаха през зъбите й.

Намери бележка пред огледалото. „Тарък, леля ти се разболяла. Отиваме при нея. Чукнах на вратата ти, но ти не чу. Тази нощ най-вероятно ще останем там, не ни чакай. В долапа има ядене с нахут, сине, моля те, хапни малко. Мама“

Погледна обилно поръсеното със салца ядене и веднага му се сгади. Бързо затвори капака на тенджерата и я върна на мястото й. В кошницата на плота имаше две ябълки, изяде едната. Хапна и лъжица кисело мляко. Гаденето малко му премина.

Качи се във вонящ на мърша рейс и се отправи към „Таксим“. Мислеше само за Айсел. Докато мислеше, нещата ставаха все по-сложни. Беше преди десет дни, или седмица? Решиха да си наемат квартира и никога да не се разделят. А после Тарък се затвори в дома си и се покри. Преживя кратка депресия. Нещо, което може да се случи на всеки. Добре, а какво е правила Айсел? Не се поинтересува за Тарък. Изобщо не го потърси.

Ще я открие, ще я попита какво означава това.

Взе маршрутка от „Таксим“ и отиде в „Мачка“. Отправи се директно към офиса на архитекта. Айсел беше вътре, сама. Видя Тарък и се изненада. Но някак особено, като че ли не се зарадва много.

— Тарък! Откъде се появи? Дълго време те нямаше.

— Аха! Значи си забелязала, че ме няма? Е, и това е нещо.

— Какво ти е? Да не си болен? Пребледнял си. И си отслабнал.

— Не знам. И не ме интересува.

Айсел избегна погледа му, а Тарък я гледаше укорително.

— Да излезем навън, искам да говоря с теб.

— Можем да говорим и тук. Виждаш, че няма никого.

— Не, да излезем! Този офис не ми харесва.

— Добре.

Тя метна на раменете си черното палто. Излязоха. Вървяха мълчаливо до парка. Като двама непознати.

— Защо не ме потърси? — попита Тарък.

— Изморих се да те търся, Тарък — каза Айсел. Звучеше много обезсърчена.

— Онази нощ… Всичко беше толкова хубаво. Взехме чудесни решения. Помниш ли?

— Да. А на следващия ден ти изчезна. Както всеки път.

— Не знаеш. Има неща, които вървят наопаки. Бях в лошо разположение на духа. А и малко се разболях. Седях си вкъщи.

— Не знаех за това — замислено измърмори момичето.

— Ако знаеше, щеше ли да дойдеш?

След кратко колебание тя поклати глава.

— Не, нямаше да дойда.

— Значи така, а?! И защо?

— Защото вече не искам да съм с теб.

Леден полъх облиза лицето на Тарък и го накара да потрепери. От една страна, тези думи въобще не го учудиха. Знаеше, че ще стане така, от много отдавна. Все пак попита:

— Защо не искаш?

— Омръзна ми вече, Тарък! Аз… — Замълча. Като че ли не знаеше какво да каже.

— Щяхме да си наемем дом! — каза Тарък. Гласът му беше остър като нож.

— Не! — извика Айсел. — Продължаваш да ме лъжеш! Това нямаше да стане, защото ти нямаш пукната пара. Нямаш работа, нямаш нищо. Корхан ми разказа всичко. Изтощих се, Тарък. От това да влизам у вас като крадец, да се любим в страх, че всеки момент вратата ще се отвори, от другите жени, от лъжите ти… Омръзна ми! Върви си от живота ми! Не ме търси повече! И без това ми е много трудно да те забравя! Много ми е трудно!

Разплака се и си тръгна тичешком. Тарък остана сам на улицата. С изкривена усмивка на лице, с болка в сърцето, с чувството, че е победен, което бавно се смесваше с кръвта му… И с гняв, който извираше от най-дълбоко.

Много ми е трудно да те забравя! Така извика на тръгване. Било й трудно! Ха! Разбира се, че ще й е трудно! Ти за какъв ме мислиш, момиче, аз съм Тарък! Не приличам на другите!

Гневът му надделя над всичко. Излезе от парка и се затича към офиса. Бутна силно вратата и влезе вътре. Айсел седеше на бюрото като отломка. Отиде право при нея, хвана я за ръцете и я изправи. Прегърна я силно, притисна устните си върху нейните и я целуна, като й причини болка.

— Недей! Някой може да влезе! Ще ме изложиш!

— Не можеш да се разделиш с мен!

— Не усложнявай ситуацията! Върви си, моля те! Не те искам!

— Искаш ме!

— Не те искам!

— Искаш ме!

Айсел се разплака, обзета от огромно отчаяние.

— Не го прави!

— Сега идваш с мен, Айсел!

— Не може!

— Може! Много ми липсваш. Знам, че и ти ме искаш.

— Не мога да дойда!

— Можеш и ще дойдеш! Сега у нас няма никой. Къщата ни чака. Моментът не е подходящ за раздяла. Чуй ме, Айсел, гледай ме в очите!

Айсел го погледна и видя онзи застрашителен мрак. Искаше да отмести поглед, но не успя. Беше като хипнотизирана.

— Добре — каза със слаб глас. — Идвам. Но за последен път.

— Добре. Последен път.

Автобусът наближи Карагюмрюк, а навън се беше стъмнило отдавна. През целия път Тарък държеше ръцете й, не ги пусна. Стискаше пръстите й, сякаш ще ги счупи. Но нито веднъж не я погледна в лицето. И не проговори.

Отвори вратата и бързо бутна момичето вътре. Вратата се затвори и Айсел почувства, че се събужда от сън. Изпадна в паника.

— Не! Това е глупост! Аз се връщам! Искам да се разделя с теб, защо дойдох тук?

Протегна се да отвори вратата, но Тарък стоеше изправен пред нея и гледаше с поглед, от който струеше ярост.

— Ще се дръпнеш ли?

Един неочакван шамар зашлеви лицето на Айсел.

— Какво? Какво правиш?

— За какъв ме мислиш? За боклук, който използваш, а после захвърляш ли?

— Тарък, моля те…

Хвана я за ръката и я завлече на горния етаж. Айсел викаше, извиваше се.

— Няма смисъл да крещиш! У дома няма никой!

Отвори вратата и блъсна момичето. Айсел се претърколи върху студените дъски. Тарък плътно затвори завесите, след това светна лампата. Спря се изведнъж, на лицето му имаше много сериозно изражение. Изскочи от стаята и заключи вратата от външната страна. Качи се на горния етаж през три-четири стъпала, запали всички лампи, погледна в кухнята и в двете малки стаи. Да, къщата беше празна. За миг си помисли, че… Успокои се и пое дълбоко въздух.

Слезе толкова бързо, колкото се беше качил. Летеше.

Айсел се беше свила до леглото и плачеше. На Тарък не му стана жал за нея. Седна на леглото и протегна ръка, докосна косите на момичето.

— Няма да можеш да се разделиш с мен, Айсел. Разбра ли? Ние не можем да се разделим!

Тя силно поклати глава.

— Вече не те искам!

— Бре, бре, бре! Колко си избухлива! Чуй, момиче, няма да излезеш от тази стая, докато не кажеш, че ме искаш!

— Ти си полудял! Колко можеш да ме държиш тук? Накрая вашите ще си дойдат. Ще викам, ще блъскам по вратата, ще вдигам шум. Ще ме открият.

— А! Значи така?

Отново изскочи от стаята. Отвън се чу шум. Чекмеджета, които се отваряха и затваряха бързо, звуци от долапи.

Върна се с доста дълго въже. Тънко, но здраво въже. От тези, които се ползват за хвърчилата.

— Какво правиш?

Скочи върху момичето, хвана го за ръцете, събра китките му и ги омота с въжето. Бързо ги завърза, стегна ги. Останалото въже завърза за желязото на леглото. С удоволствие видя опулените от изненада очи на Айсел, зяпналата й уста, потрепващите й клепачи.

— Страхуваш ли се?

— Да. Моля те, престани с тази шега. Никак не е смешно.

— Разбира се, че не е смешно. Защото не се шегувам. Изключително сериозен съм. Ще останеш в тази стая, докато не кажеш, че няма да ме напуснеш. В тази стая никой не може да влезе без мое позволение. Дори баща ми! Разбираш ли?

— Веднага ми развържи ръцете, или ще се разкрещя с цяло гърло и ще вдигна на крак целия квартал!

— Виж ти! Почакай, и за това има решение!

Свали шалчето от врата си и й завърза устата. Стегна го добре отзад, направи здрав възел.

— Сега как си? Добре си, нали? Ще ти се наложи известно време да дишаш трудно.

Айсел го гледаше с невярващ поглед. Гърчеше се като беззащитно животно, попаднало в капан.

— Бях ти казал, рожбо. Когато поискам, ставам много лош. И изобщо не се притеснявам да наранявам.

Застана над гърчещата се Айсел. Разкопча копчетата на блузата й и я разтвори. Откопча сутиена и го свали. Запретна полата й до кръста.

Няколко минути остана така, като я наблюдаваше.

— Виждаш ли какво се случва, Айсел? С теб колко пъти правихме секс? Сега не се ли познаваме? Значи не ме искаш? Добре, но аз те искам много! Дори полудявам за теб. Какво ще правим сега? А? Но чакай, аз знам какво ще правя! Ако не искаш доброволно, ще те чукам насила!

Свали си панталона.

— А пък и ти ме лъжеш. Знам, че ме искаш. Не разбирам защо отричаш. Но сега ще се чукаме и всичко ще си бъде постарому. Ще разбереш, че не можеш без мен! Пак ще откачиш за мен. Тогава ще ти отвържа ръцете. Ще продължим живота си оттам, където спряхме. Ще намеря нов Джезми, нови Корхановци. Ще тичам след нови възможности. Ще измисля съвсем нови измами. Ще се чукам с нови жени. А ти отново ще ме ревнуваш, ще изпадаш в нови безкрайни кризи, които ще ме влудяват, ще плачеш с глас. Всичко ще бъде, както преди.

Айсел вече не се бореше. И ужасът в очите й го нямаше. Не издаваше и гък. Сякаш беше умряла.

Докато Тарък влизаше и излизаше от нея, се опитваше да не я гледа. Той наблюдаваше корема, бедрата, слабините й. Но в един момент прояви невнимание и за миг я погледна в лицето. Точно в този момент една едра капка сълза се освободи от миглите й и се търкулна надолу по скулата.

Незнайно защо, тази сълза трогна Тарък. Той се отказа. Излегна се до Айсел и лекичко я погали по бузата. Момичето все още не отваряше очи.

— Защо стана така, Айсел? Аз те обичам. Защо не ми вярваш? Не си ли искала винаги да чуеш това?

Очите не се отваряха.

Зарови глава в гърдите й. Бавно погали и целуна тялото й, което се беше превърнало в мрамор от студ. Но каквото и да правеше, каквото и да струваше, не видя и най-малка реакция от Айсел. Тя нито отвори очи, нито се съпротивлява, нито нещо друго.

Тарък започна да се изнервя. Защото страхът му нарастваше все повече. Това не беше игра, вече го разбираше. Не можеше да стигне до Айсел. Като че ли галеше и целуваше труп.

Доповръща му се. Слезе гневно от леглото. Облече се. Хвърли едно одеяло върху голото й тяло, загаси лампата и излезе от стаята. Заключи вратата и сложи ключа в джоба си. Ако остане така известно време, може да й дойде ум в главата!

Качи се на горния етаж. Изоставеният и празен етаж го накара да се почувства странно. Винаги топлата кухня тази нощ беше ледена. И не миришеше на гадни манджи. Тегли една майна на цялото си семейство. Не знаеше защо, но в момента не обичаше дори Тюлай.

Започна да трепери. Май отново беше вдигнал температура, усещаше как главата му гори.

Хвърли се на дивана в хола.

Опитваше се да не мисли за Айсел, която остави на долния етаж, но за съжаление не се получаваше. Дали се е предала? Щеше ли да се предаде?

Ако настоява да се разделят, ще я държи там цяла седмица. Дори месец. На кого му пукаше? Айсел си нямаше никого. На онази пияница, леля й, след няколко дни щеше да й писне и дори нямаше да я потърси. Или пък щеше да отиде в полицията? Може и да отиде. Какво да предприеме? Да очисти онази дърта вещица? Ето тогава всичко ще се разреши, няма да остане никакъв проблем. Тези са две самотни жени. Никой няма да ги търси и да пита за тях. Никой не би се сетил да обвини Тарък.

Изведнъж му стана нещо, не можа да се спре и започна да се смее. Не можеше да повярва, че планира убийство. Не вярваше и че държи Айсел насила. Завърза ръцете и устата й и я затвори. Насили я да остане негова. Искаше му се да се засрами поне малко, но не се срамуваше. Защото знаеше, че в момента Айсел е под влиянието на онзи псевдописател Корхан, мислеше, че не иска Тарък. Но щеше да разбере, че се лъже. И то много скоро.

Започна да трепери още повече. За момент сякаш щеше да припадне. Трябва да е от глад, помисли си, цял ден не беше ял нищо.

Изведнъж му се пригади. Едвам стигна до мивката в кухнята, от стомаха му изтече жълта течност.

Сви се на пода и се разплака. Гневът в душата му накрая щеше да го убие.

Не знаеше колко време е останал на пода. Изведнъж съзнанието му просветна и той осъзна, че това, което прави, е глупост, безполезна безсмислица. На мястото на гнева се настани голямо разкаяние. Слезе долу на бегом. Почти разби вратата и влезе вътре.

Айсел лежеше в леглото под завивката. Неподвижна, с отворени очи. Погледна Тарък с празен поглед. Поглед, тих като пустиня и толкова далечен.

Тарък се хвърли като луд и я развърза с едно движение. Айсел изстена от болката в изтръпналите си ръце.

Дръпна и свали и шалчето. Прегърна момичето, притисна го към гърдите си.

— Айсел… Не исках да те наранявам! Много се страхувам да не те загубя! Моля те, обичай ме! Ще направя всичко, което поискаш, стига само да не ме напускаш!

В очите на Айсел нямаше светлина. Не говореше, не плачеше, не се оплакваше.

Тарък не беше свикнал на такова безмълвие, тревожеше се, тревогата му нарастваше с всяка изминала секунда.

Взе лицето й в ръце и заби поглед в очите й.

— Спомни си колко много ме обичаше, Айсел. Как плака онзи ден в Хисар, как тичаше след мен по улиците, как ме умоляваше да не те изоставям… Спомни си, Айсел! Аз съм Тарък, Тарък, когото обичаш до полуда!

Гледаше я, без да мига.

— Хайде, рожбо! Кажи, че ме обичаш!

Айсел не каза нищо.

— Кажи ми нещо! Кажи нещо! Дори и една дума, кажи нещо!

Айсел се разтрепери.

Той я прегърна, придърпа я в скута си и започна да я люлее като бебе.

— По цели нощи ще те държа в ръцете си. Вече няма да се страхуваш от нищо. Няма да мръзнеш. Винаги ще бъда до теб. Затвори очи, спи, Айсел. Когато се събудиш, пак ще ме обичаш. Всичко ще бъде, както преди.

Айсел затвори очи по команда, като робот, и заспа.

Тарък се излегна на леглото, без да я изпуска от ръце. Прегърна я силно.

Но нито той можа да спи, нито Айсел. От време на време тя отваряше очи. Видеше ли, че Тарък я гледа, веднага ги затваряше. Не отговаряше на неговите целувки и на пълните му с обич думи. Лежеше в ръцете му, без да му обръща внимание, като някакво бебе от слама.

На развиделяване прошепна с много далечен и студен глас:

— Искам да си тръгна оттук.

Тарък я погледна тъжно. Нямаше какво да направи. Беше разбрал.

— До първия автобус има още половин час, рожбо. Ще излезем след малко.

Айсел не каза нищо. Лежа търпеливо в ръцете му още половин час. След това стана, облече се, среса се. Намести се на ръба на леглото и зачака.

И Тарък стана от леглото. Облече се.

Излязоха от къщата, без да си говорят. Не нарушиха мълчанието и докато вървяха към спирката. Рейсът за „Таксим“ беше дошъл, чакаше с отворени врати.

— Сигурна ли си, Айсел? Тръгваш ли си?

Тя се обърна и го погледна. Нямаше нужда да казва нищо, защото по лицето й се четеше, че е твърдо решена. Кожата й се беше изпънала, погледът й беше станал по-твърд. Гледаше Тарък с очи на непознат.

Той не можеше да каже нищо друго, не можеше да направи нищо друго. Беше победен от студенината на този поглед.

Рейсът потегли. Айсел не се извърна назад дори един-единствен път.

Тарък промърмори на себе си:

— Много съжалявам, Айсел… Не исках да става така. Повярвай ми, никак не исках.

* * *

— В опасни води сме — каза мъжът.

— Да.

— Във връзка с това, което си написала, мога да кажа само едно.

— Какво?

— Понякога реалностите и мечтите се сливат опасно.

— Тоест?

— Възможно е да си мислиш, че си преживял нещо, което никога не се е случвало.

— Обратното също е възможно. Някои истини са толкова болезнени, че предпочитаме да твърдим, че ги е нямало — каза жената.

Мъжът пое дълбоко въздух. Известно време потъна в размисли. След това попита:

— Свърши ли този роман най-сетне?

— Не.

— Какво още има да разказваш?

— Тирадата ти в механата.

— А, да! Тя беше едно от най-хубавите слова в живота ми.

— И аз мисля така. Ако не те познавах, онази нощ щях да се влюбя в теб отново.

Двадесет и четири

Защото любовта между сподвижници е възможна любов. Невъзможна е тази между мъжа и жената.

Свежа есен е обгърнала Истанбул, преди още да го е настигнала зимата, читателю!

Една вечер мъж на име Тарък се разхожда безцелно по крайбрежието.

Човек със сиво пардесю. С крадени обувки, сакото и ризата му са взети от друг.

На лицето му е замръзнало тъжно изражение. Изражение на човек, който е изгубил всичко и е на път да полудее.

През деня Тарък обикаля по улиците. Облекчава мъката си, като ходи, като наблюдава хората, като се опитва да изчезне сред тълпата.

Веднъж на ден, точно в четири часа, влиза в блока в „Кабаташ“. Защото пощаджията разнася пощата точно в този час. Ако има писмо за Айсел, слага го в джоба си и излиза. До този момент не му е попаднало абсолютно нищо. С изключение на едно кратко писмо от Корхан. Старата лисица кани Айсел на почивка някъде на юг. „Липсва ми да те наблюдавам!“ Каквото и да значеше това!

Тарък следи писмата й, но не може да следи самата Айсел. Никога не ходи на местата, където има вероятност да я види. Нито в „Избата“, нито в заведението на интелектуалците, нито в кафенето в „Хисар“, нито в „Мачка“. Защото не знае каква глупост ще извърши, ако я види отново. Страхува се от това, което може да направи.

Вече не се разхожда и в Бейоглу, за да не минава пред книжарницата на Джезми.

Ходи на съвсем други места. На Златния Рог, Султанахмед, Ахъркапъ… През два дни слиза до „Бешикташ“, върви по крайбрежието и стига до „Бебек“, после се връща обратно.

В главата му се върти само този въпрос: Заради друг ли беше изоставен? Всъщност отговорът не е толкова важен, но все пак иска да разбере. Корхан има пръст в тази работа, това поне знае. Но трябва да има и неща, които не знае. Дали Айсел няма връзка с шефа си? Ако се помотае пред офиса някой и друг ден, ако я проследи, ще разбере всичко. Но не може да преглътне ето това! Все едно каква е причината, Айсел не го иска! Истината е толкова проста.

През онази хладна есенна вечер беше взел шише бира от едно кафе в „Бебек“, беше седнал на една пейка в парка и докато пиеше, видя Ханъмели Мемед. В ръцете му имаше джобно шише с алкохол, беше пиян, краката му се преплитаха. Приближи се право към пейката на Тарък. Тъй като в тъмното не беше много сигурен, той се наведе и го огледа добре. Дъхът му ужасно вонеше на алкохол.

— Тарък! Ти ли си, братле?

— Не знам какво да ти кажа! Май съм аз. Ще попитам да видя… Хей, аз! Ти аз ли си?

— Какви глупости дрънкаш, бе?

— Глупости ли? Глу-пос-ти… Глупостите произлизат от глупостта. Изстрелваш думите безразборно, на камари, на камари. Не на място. Тогава ти казват, че говориш глупости. Интересно!

— Братле, вие с Айсел разделихте ли се?

Тарък подскочи така, сякаш някой го е пробол с игла.

— Защо питаш? И ти ли искаш да се запишеш в списъка?

— Народът гуляе в механата в долния край на джамията. Като не те видях там…

На лицето на Тарък се появи лукава усмивка.

— Какъв гуляй? Секс парти ли?

— Ти нормален ли си?! Седят и пият. Какво секс парти?!

— Кои са там?

— Не познавам никой.

Стана и се запъти натам. Мемед все още стоеше зад него и си мърмореше нещо. Не му обърна внимание.

Слезе надолу по стълбата в единия край на двора на джамията. Спря се на вратата на механата и хвърли едно око, без да се показва. Беше пълно. Малкото заведение миришеше на плесен и пържена риба. На една от стените беше окачена гигантска риба меч. Под нея гигантски рак и гигантски сюнгер. В средата гореше огромна печка на дърва. Цигареният дим се смесваше с пушека от пържената риба в кухнята, както и с гадната миризма на сурова риба. Всичко се беше превърнало в един аромат, тежък, но не неприятен.

Тарък знаеше механата отпреди. Веднъж Корхан го беше водил тук. Пиха ракия и ядоха шишчета от риба тон. Все още усещаше по небцето си неповторимия вкус на тази риба, която ядеше за пръв път в живота си. Ето я, Айсел беше там. Седеше до стената на няколко събрани маси, които образуваха една дълга. Групата й беше голяма. И единственият, когото той познаваше, беше шефът й Алп. Седеше до момичето. Другите му бяха непознати. Когато се загледа по-внимателно, сякаш разпозна още един-двама. Май ги беше виждал в баровете, които обикаляше с Корхан. Корхан! Все Корхан! Този дядка, който промени изцяло живота на Айсел! Ако не я беше запознал с него, тя все още щеше да е до Тарък. Погледна я още веднъж. Незнайно защо, изпита гордост. Сякаш Айсел беше негово собствено творение. Донякъде не е ли така? Ако не беше той, някой ден Айсел и Корхан щяха да се срещнат на булевард „Истиклял“, Корхан щеше да почувства, че харесва момичето, но то нямаше да му обърне внимание. Никой нямаше да тръгне след другия и всичко щеше да приключи, преди да е започнало. А Тарък се беше намесил и бе променил съдбата. Жалко, че тази внезапна промяна на фронта изобщо не беше от полза за самия него. Дали крайният извод от това не означаваше, че никога повече не бива да се меси в естествения ход на нещата?

Един от келнерите го видя да се мотае до вратата. Веднага изтича при него.

— Заповядайте! Сам ли сте, или приятелите ви са вътре?

— Засега съм сам — измърмори Тарък. — А дали ще имам шанс отново да сме двама, това изобщо не знам.

Келнерът дори не го чу. Отдалечи се на бегом към една маса, където искаха ракия.

Тарък още се колебаеше. Да остава там, беше твърде безсмислено. Но от друга страна, не искаше да си тръгва. Айсел беше там, на пет метра от него. Беше красива. Косата й беше събрана на тила. С рибешките си очи и малките си пълни устни приличаше на жените от старото време. Усмихна се сам на себе си. „Оценяваш нещо, когато го загубиш“ — помисли си. Когато Айсел беше под носа му, не се интересуваше дали е хубава, или не. Тогава тя си беше Айсел. Само Айсел.

Без да разбира какво точно прави, той се отправи към масата. Приближи се с ръце в джобовете и се загледа в момичето. Хората на масата бяха потънали в разгорещен спор и дълго време никой не го забеляза.

Първа го видя Айсел. Олюля се, сякаш я бяха ударили, очите й изпъкнаха. Като я видя толкова уплашена, Алп, който седеше до нея, също се усети. Всички от масата се обърнаха един по един и го гледаха. Разговорите приключиха изведнъж.

— Добър вечер, дами и господа! — каза Тарък с кристалночист като вода глас.

От масата се разнесоха мрънкания и леки изсмивания.

Очите на Тарък, които хвърляха искри, все още бяха впити в Айсел. Сякаш в зениците им танцуваше лудостта.

Шушуканията на масата се засилиха, гласовете се превърнаха в бучене.

Лудият поглед на Тарък огледа хората един по един. Гласовете бавно затихнаха. Сега всички го гледаха с леко любопитство и лека тревога.

— Повечето от вас не ме познавате и естествено си задавате въпроса кой е този мъж, който се готви да провали вечерта ви. Ще ви кажа веднага, името ми е Тарък.

Драматично протегна ръка и посочи Айсел.

— Преди време излизах с тази жена. И като ви казвам това, не си мислете, че е било преди години, моля ви! Няма и две седмици, откакто се разделихме. Може би малко повече. Всъщност не съм ги броил. Пък и какво значение има?!

Айсел се изчерви. Червенината се разнесе надолу към шията, дори гушата й стана на червени петна.

Тарък й се усмихна с безкрайна тъга.

— Ако ми позволите, ще поздравя първо нея. — Наведе се до земята. — Добър вечер, скъпа мадам! Как сте, откакто не сме се виждали?

От масата го наблюдаваха с алчен интерес, сякаш са хванали много интересен момент. Любопитните им погледи сновяха между Тарък и Айсел.

Тарък дръпна един стол и се настани на масата, без да бъде поканен. Протегна се към чашата с ракия на жената до себе си.

— Ще ми позволите ли, госпожо?

Тя се усмихна с почуда. Тарък вдигна чашата към Айсел.

— Пия за твое здраве, рожбичко!

Глътна питието наведнъж. След това отново се втренчи в хората на масата, огледа ги един по един, но този път дълго. Всеки, когото погледнеше, накрая извръщаше поглед. Това му доставяше голямо удоволствие.

Ето колко лесно беше да въздействаш на хората. Остават като треснати пред някой, който е по-различен от тях.

— Дами и господа! Искам да ви разкажа една история. Сигурен съм, че ще ме изслушате с интерес! Така или иначе, в този си подсигурен, но измъчен живот, едва ли срещате често хора като мен. Да, аз наистина съм много по-различен от вас. Миговете от моя живот не си приличат едни с други. Аз нямам корени. Нямам родина, нямам имущество, нямам пукната пара. Доскоро нямах дори лична карта. Аз съм един клоун. И в този смисъл вие сте дворцовата аристокрация. Причината за моето съществуване е тази да ви развеселявам. Слушайте! Знам едно стихотворение. Написал го е поет на име Едже. Стихотворението е за децата, които напускат училището във втори клас и остават отхвърлени от живота. Ето един стих от него:

Говорим за смъртта на мъжете, за новите герои, дори за жена, която търпи бодлите на розата, защото ги обожава…

Светещите му очи се впиха в Айсел.

— Нито едно друго стихотворение не може да опише Айсел толкова добре, дами и господа! Тя е жена, която търпи бодлите на розата, защото ги обожава. Според мен е дете, напуснало училище във втори клас и отхвърлено от живота.

Изсмя се леко. Пак огледа останалите.

— Знаете ли, аз всъщност не обичам поезията. Никога не съм я обичал. Нито когато бях млад, нито, когато бях в затвора. Но има някои поети, които се вмъкват в живота ви, без да ги усетите, точно както става с някои жени, а после изпълват душите ви като дим. Те са потайни и нежни, ароматът им е изкусителен и те кара да полудееш. Едно стихотворение и Айсел влязоха в живота ми ето така. Довчера ги нямаше, а после изведнъж виждам, че са се появили.

Обърна се към Айсел и се загледа в нея. Като скулптор, който се възхищава на сътворената от него статуя.

— Противно на вашите предположения, аз не се влюбих в нея веднага. Накарах я да повярва в силата на злото и в неустоимото привличане на клоуните. Защото бях много омърсен. Духът ми беше сломен от родителите ми вкъщи и от учителите в училище. В държавните училища не ти оставят неща като чест и достойнство. Вие не знаете, учили сте в колежи. В нашите училища всеки ден стават убийства. Безкръвни убийства. Блъскат децата в гърдите, ритат ги по задниците, промиват им мозъците. Но не, не… Не искам да ви говоря за това, не се притеснявайте, моля ви! Тази нощ ще се забавляваме, дами и господа! Темата ни тази нощ е любовта! Само любовта! За тайните на божествената любов! Слушайте… Когато срещнах Айсел, бях наполовина мъртъв. А тя беше чиста като капка. Чиста и студена като сняг. Не бях влюбен в нея, но исках да я обичам. Дори казах това и на самата нея. Je voudrais vous aimer, madamme! Всъщност не знам френски. Научих това изречение от Етхем. Етхем! Как да ви го опиша? В хубавите дни, в които се събирахме в „Избата“, той беше кралят, а аз шутът. Нали знаете „Избата“? Свещеното място на пенсионираните революционери и на новите чукачи. Но все едно, да не измествам темата. Да се върнем на Айсел. Говорех, че исках да се влюбя в нея. Чували ли сте за любов по поръчка? Виждате една жена и тя ви заинтригува. Казвате си, колко ще е хубаво да изживея една любов с нея! Любов като в романите, във филмите. И какво се получава? Да си поръчаш любов към жена е трудно, дами и господа! Първо трябва да подготвите условията. Налага се да убедите жената в несъществуващите ви чувства. Аз успях да убедя Айсел, тя повярва в несъществуващата ми любов. Но какво мислите, че стана тогава? Измислената ми любов взе, че се превърна в истинска! Ха, ха, ха! Добре погледнете тази жена! Как мислите, с нея правихме много секс, но дали успяхме да станем едно цяло в буквалния смисъл на думата, дали успяхме да се разберем един друг? Няма значение! Невъзможната любов е нещото, за което трябва да се молим, скъпи приятели. Така казваше баба ми, мир на праха й! А, сега пък се сетих за баба си. Дали не весели мъртвите в рая, като им пее песни и им чете молитви? Въпреки тежкия си живот тази жена беше много весела. Много ме обичаше. В този живот само тя ме е обичала. Имах и една луда леля, тя също се държеше добре с мен. Мили боже, пак започнах да скачам от клон на клон. А темата ни е любовта… Аз казвам, че възможната любов не е любов. За да можете да изживеете една любов, първо трябва да отидете и да намерите напълно невъзможна жена. Разбира се, ако сте жена, ще търсите мъж. В противен случай ще развеете флага на една лесбийска връзка. А тази тема е много далече от нашата. Защото любовта между хомосексуалистите е възможна любов. Невъзможна е тази между мъжа и жената.

Засмяха се.

Тарък ги погледна, доволен от себе си. Пийна малко ракия, за да овлажни гърлото си.

— Защо се смеете, мадам е мосю? Глупости ли говоря? Не! Говоря за една реалност: Исках да бъда първият мъж, който е успял да обикне една жена наистина! Затова се насилих да се държа като жена. Защото можех да го направя само ако усетех женствеността в себе си и мислех като жена. И успях! Хванах се за Айсел! Каквото и да означава това! Но за жалост тя не ме иска вече. А аз съм готов да направя всякаква тъпотия, за да ме обикне отново. Ако пожелае, бих легнал в краката й като куче, бих излизал пода с език… Заради нея бих сложил вратовръзка, бих станал чиновник, работник. Нека обществото излекува духа ми. Бих се оженил, бих приел дори това. Разбирате ли? Бих направил всичко, за да спечеля любовта й отново. И го направих, дами и господа! Наговорих куп лъжи и направих куп неща, за които се изчервявам, щом се сетя.

За пръв път избегна погледите на другите и сведе глава. Сякаш беше съкрушен и за пръв път сцената не му доставяше удоволствие.

Но се съвзе бързо и когато вдигна глава, очите му присветваха лудо.

— Добре, ако Айсел се влюби в мен отново, ако не се отделя от мен, като едно женско куче, какво мислите, че ще направя? Ах, ще ви изненадам, приятели, но ще направя отново онова, което правех и в миналото. Отново и винаги… Ще й изневерявам, ще я разплаквам, ще я наранявам. Докато тя тича след мен, аз ще бягам. Ще я увивам в лъскава хартия и ще я предлагам на други мъже, ще я използвам като инструмент за дребните си измами. Да, точно това ще направя, признавам си. Айсел ме напусна точно заради това. Жените не издържат на такива неща. Те искат само да се свият в скута ви и да бъдат обичани. Понякога драскат ръцете ви, разраняват ги, хапят с малките си остри зъбки. Но въпреки това искат да бъдат обичани. Това беше и единственият проблем на Айсел. Някой да я обича винаги и никога да не се отделя от нея.

Айсел беше с наведена глава. Май плачеше. От срам ли, от мъка ли!?

От масата не се чуваше нищо. Изкуственият смях на Тарък стресна всички.

— Повярвайте, господа, бих искал да ви разказвам още много за жените, стига да бях успял да ги разбера. Както казва един приятел художник, известен още като „рисуващия с перинеума“, жените дали не са ходещи вагини? А какво е любовта? Евтина пластмасова играчка, попаднала в ръцете ни, с която искаме да си поиграем в този луд и глупав свят?

Сякаш се измори и млъкна изведнъж. Животинският блясък в очите му изгасна. Изправи се.

— Всъщност искам да ви кажа само това: Вървете на майната си! Седите тук, пиете си ракията и водите целомъдрени разговори. За нищо не ви пука! А в този момент в различни места по света някои биват измъчвани с гнусни машинации. Само защото са си мечтали за по-справедлив и по-нормален живот. Световният ред не приема подобни слабости. Забелязали ли сте, че управляваните използваме думата „ред“, за да дефинираме управляващите? Идва от уравниловката. Този ред „изправя“ всеки, който е различен и мисли различно. Помислете за мен и тези като мен. Поехме пътя в името на обществото, бяхме добронамерени. Но допуснахме ужасно много грешки. И те ни потърсиха сметка от името на обществото. Ние бяхме сгрешили, но те просто прекалиха с грешките, и то съвсем умишлено. „Изправиха“ мозъците ни! Но аз, Тарък, не се предавам, дами и господа! Изправяйки се, изправяйки се, най-сетне знам как да се изправям! Никога няма да изчезна!

Наведе се и поздрави.

— Надявам се, че съм успял да ви развеселя. На мен ми беше много забавно. Но вече е време да тръгвам.

Погледна Айсел за последно. С последна надежда й подаде ръка.

— Ела с мен, Айсел! Мястото ти не е тук. Ние с теб изживяхме живота си много по-истински от тези на масата. Живяхме с най-реалистичната идея за любовта. С теб се любихме на улицата. Ела с мен!

За миг, само за миг, Айсел вдигна глава и го погледна. Сякаш очакваше да намери отговора на въпрос, който много я интересува.

Явно не го бе намерила и отмести поглед.

Ръката на Тарък увисна настрана.

— Сбогом, дами и господа! Нещастният шут си тръгва. Моля ви, не ме съжалявайте. Ако наистина трябва да съжалявате за нещо, то страдайте за собствения си окаян живот, моля! Червеният цвят на ада е по-вълнуващ от измитото синьо на рая! Ха, ха, ха!

Оправи шалчето си и ги изгледа за последен път. Всички си бяха глътнали езиците. Тарък остана някак доволен от начина, по който го гледаха, и си тръгна от механата с достойнство. С изправен гръб, с вдигната брадичка.

Но когато излезе в нощния мрак, краката му омекнаха. Стовари се на първата пейка, която видя. Дълго време не можа да стане от нея.

Накрая те излязоха. Айсел беше хванала архитекта под ръка и се беше облегнала на него. Когато я видя така, сърцето го заболя. Но от една страна, се почувства горд от себе си. Най-сетне се учеше да ревнува. Беше хубаво. Даже много хубаво, убийствено.

В тъмнината не го забелязаха. Минаха през алеята, където седеше, и го подминаха.

Една жена шепнеше на мъжа до себе си:

— Каква вечер беше!

Да — помисли си Тарък, като проследи как те изчезват в мрака. Каква вечер беше! Какъв живот дори! Мина и отмина!

След онази вечер никой не видя Тарък повече. Говореше се, че много трудно убедил Етхем да му заеме пари, че после заминал за Бодрум и започнал работа на някакъв туристически кораб, че след четири-пет месеца избягал на остров Кос с друг кораб, че след като прекарал дълго време в бежански лагер, заминал за Норвегия.

* * *

Малък апартамент на партера на неподдържана четириетажна сграда на една от разбитите улички зад хамама Галатасарай…

Завесите, избелели на петна от слънцето, са спуснати плътно.

Мъжът седи на кръгла маса и преглежда за последен път купчините листове. Слага ги един върху друг, потупва ги на масата, за да ги подреди. След това старателно ги поставя в голям жълт плик. Залепва здраво плика.

Забива поглед в празната стена. Стои така дълго време. После поставя плика под една дебела книга на масата. Става от мястото си. Застава пред огледалото с леко протрит емайл и почерняло сребърно покритие и оправя шалчето си. Старае се да не се поглежда в очите, но в един момент проявява слабост и се поддава на магията на огледалото. Ето го самият него, стои срещу себе си!

Гледа дълго гъстата посребрена коса, която е оредяла само отстрани, изстрадалото лице, черните очи, които въпреки всичко не са загубили блясъка си. Извърта се леко и се усмихва саркастично на огледалото. Вдига рамене, опитва се да направи още няколко мимики, дори се покланя с реверанс.

След това се отдръпва от огледалото и на гърба му се появява кафяво палто.

Сивото пардесю отдавна е забравено и захвърлено някъде.

Веднага свива в съседната уличка. Вади от джоба си античен ключ и отваря вратата на магазинчето си за стари книги. Вдишва дълбоко миризмата на старите книги. Тук е неговото убежище, неговият подслон, работното му място.

Едрата жълта котка се е свила на стола, както обикновено. Гледа изправения до нея мъж с мързелив поглед, без да му обръща внимание. След това се облизва. Явно снощи е ловувала.

Мъжът се усмихва, протяга се към ушите й и тя избягва с един скок. Капризно се търка в стената.

Мъжът я наблюдава с удоволствие.

— Ах ти, коварно животно!

Вратата се отваря. Влиза младо момче.

— Добро утро, бате Тарък. Как си?

— Добре, благодаря, Али. Да видим ти как си?

Младежът се усмихва. Догодина отива в казармата.

Сега се върти около батко си Тарък. Защото много обича книгите. Тайно пише и стихове на карирани листове. Няма много приятели. Той е дете от друг свят в тази държава, в която всички младежи учат в разни университети, дистанционно или не. Завършил е гимназия. Когато го попитат къде учи, той отговаря „Никъде“ и това му е доста неприятно. В магазинчето при Тарък му е добре, защото той не се интересува от такива неща. Тарък не е завършил дори средно образование, но знае всички писатели, всички стихотворения. Чете всички новоизлезли книги. Гледа всички хубави филми. Домът му, който е на съседната улица, му служи за склад. Прелива от всякакви книги и списания. Батко Тарък се върна от Норвегия миналата година. Беше подал молба да си върне гражданството и най-сетне получи отговор. Години наред живя в чужбина. Заплати цената за това, че е избягал от военна служба, с парите, които събираше монета по монета, и се завърна в родината. Никога не говори за семейството си, което беше оставил в Норвегия. Имал две големи момичета, само толкова знаеше Али.

— Как върви романът, бате Тарък?

— Свърши.

— Радвам се. Ще ми кажеш ли вече за какво става дума?

Мъжът замислено вдигна рамене.

— Исках да разкажа историята на една любов, но накрая видях, че съм написал позорната история на един дребен мошеник. Може би е станало така, защото не вярвам в любовта. Това, което наричат любов, всъщност е желание за чукане. И за да представи това обикновено желание като нещо по-дълбоко и по-величествено, човечеството е измислило понятието любов.

— Но любов има, бате Тарък. Не е така, както ти казваш! Любовта не е ли нещо по-чисто?

Погледна младежа мило.

— Не знам, Али, може ти да си прав. Истината е, че до ден-днешен аз не съм виждал чиста любов, но… Любовта, която познавам, е от вида, който подлудява човека, прави го фашист.

— Добре, а кой е мошеникът, за когото си писал? Истински ли е?

Тарък се усмихна с болка.

— Истински е поне колкото мен. — Сякаш щеше да продължи, но млъкна.

Али настоя.

— Разкажи ми, бате Тарък!

На лицето на Тарък се появи мрачна усмивка.

— Ти не знаеш, животът в тази страна невинаги е бил такъв. Преживяхме и дни, когато хората бяха по-невинни, по-големи идеалисти. След това започна ерата на злото. Аз бях един от лидерите. Бях лъжец, крадец, един дребен анархист, не признавах никакви морални закони, които обществото налагаше. Но днес виждам, че шестнайсет-седемнайсетгодишните деца, които се разхождат в Бейоглу, са по-лоши дори от мен. И знаеш ли кой е изворът на лошотията им? Безкрайното невежество и отчаянието. Струва ми се, че ние не бяхме толкова безочливо невежи, не бяхме толкова отчаяни. — Добави много замислено: — Всъщност не трябва да казвам „ние“. Защото никога не можах да принадлежа към някое стадо. Бях врабчето с черните крила, което гонеха от всяко ято. Много ми се иска да ти обясня какво означава това, синко. Но знам, че няма да разбереш. Ти ще се стараеш да разбираш. Повярвай ми, ако в живота има нещо наистина ценно, то това е разбирането, а не разказването!

После се засмя весело:

— Дълго размишлявах какъв съм бил и какво съм правил през всеки период от живота си. Но така и не стигнах до някакъв извод. Мръсник ли съм бил, или пък добър човек? Не знам. И никога няма да узная. Единственото, което мога да кажа за себе си, някога го е казал поетът Едже: В адо-рая животът е кратък, а смъртта е дълга! В адо-рая на тази страна аз съм един от тези, които умират много дълго, синко. Много дълго. И то изпитвайки удоволствие.

* * *

— Не можеш да го направиш, рожбичко!

— Кое не мога да направя?

— Не аз написах този роман. Не можеш да кажеш, че е мой!

— И аз не съм го написала. Кой го е писал тогава?

Лицето на мъжа светна от удоволствие.

— Играеш игра, така ли?

— Обичам игрите. Точно като теб.

Известно време се гледаха безмълвно.

След това мъжът сви устни в тъжна усмивка.

— Работата ни приключи. Време е да си тръгвам.

— Забелязвам.

— Ще ти липсвам ли?

Жената се усмихна тъжно.

— Сутрин, когато се събудя, понякога мисля за теб. За това, че си толкова надалече, но пак гледаме едно и също небе, живеем в един и същи свят… И тогава забравям, че съм самотна.

По лицето на мъжа се разля горда усмивка.

Жената продължи:

— Когато и да чуя или прочета нещо, свързано с любовта, си спомням единствено за теб. За теб, който си направи крила от восък и с тях избяга от всички затвори, а накрая се опияни от собствената си сила и свободата и полетя към слънцето; тоест за мъжа, чиито восъчни крила се стопиха и той отново падна на земята.

След това го погледна с укор.

— Ако бях до теб, вероятно пак щях да се страхувам, да се отвращавам и да искам да избягам. А когато си толкова надалече, така силно те обичам!

— Знам — каза мъжът. Протегна ръка и хвана ръката на жената. След това се отдалечи, бързо избледня. Изчезна.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.